183 



Allerede den følgende Dag indsaa vi dog, at det 

 var umuligt under saadanne Forhold at slæbe den Ud- 

 rustning til mere end 30 Dage videre, som vi havde 

 taget med os, især da det var tydeligt, at vi, hvis vi 

 ønskede at komme videre, maatte forvandle os fra Træk- 

 til Pakheste. Vi besluttede derfor at forlade Slæden 

 tilligemed en Del Proviant og at læsse det øvrige paa 

 vore Skuldre og derpaa gaa videre. Det gik nu raskere 

 fremad, skjønt længe over et ligesaa elendigt Terræn 

 som det tidligere. Isen blev dog lidt efter lidt jævnere, 

 men gjennemskares derimod af store, bundløse Kløfter, 

 som man enten maatte springe over med en tung Byrde 

 paa Ryggen, og ve den, som da havde gjort et Fejltrin, 

 eller ogsaa maatte man gjøre en lang Omvej uden om 

 dem. Efter to Timers Vandring ophørte dog ogsaa denne 

 Kløftregion. Vi traf dog ofte paa vor Vandring paa et 

 lignende Terræn, men ikke af synderlig Udstrækning. 

 Vi vare nu i en Højde af over 800 Fod over Havet. 

 Længere inde lignede Isens Overflade, naar man und- 

 tager de fra Tid til anden forekommende Kløfter, Over- 

 fladen af et stærkt oprørt Hav, der pludselig var fæng- 

 slet i Kuldens Lænker. Stigningen indad var bestandig 

 ret tydelig, skjøndt ofte afbrudt af lave, skaalformige 

 Fordybninger, i hvis Midte der var en eller flere Søer 

 eller Damme uden synligt Afløb, derimod optoge de 

 Vandet fra utallige Elve, som løb ned langs Fordybnin- 

 gens Sider. Disse Elve hindrede flere Steder vor Van- 

 dring paa en Maade, der rigtignok ikke var saa farlig 

 som Kløfterne, men ofte ligesaa tidsspildende — dog 

 med den Forskjel, at de ikke forekom saa ofte, hvorimod 

 de Omveje, vi maatte gjøre for at komme over dem, vare 

 saa meget længere. 



