190 



frem. — Vort Vendepunkt laa i en Højde af 2200 Fod 

 over Havet og omtrent 83 Længdemiuuter eller 7^/2 

 Mile øst for Bunden af Auleitsivikfjordens nordlige Arm. 



Da vi gik bort fra det Sted, hvor vi havde efter- 

 ladt Provianten og Sovesækkene, havde vi, som vi syntes, 

 lagt nøje Mærke til Beliggenheden; men desuagtet vare 

 vi nær ved ikke at finde dem igjen, et Exempel paa, hvor 

 vanskeligt det er uden høje Signaler at finde noget igjen 

 paa en saadan svagt bøigeformig, overalt ensartet Flade, 

 som Indlandsisen danner. 



Da vi efter i nogen Tid ængstelig at have søgt paa 

 forskjellige Steder efter vor Hvileplads endelig fandt den, 

 nøde vi vort Middagsmaaltid med fortræffelig Appetit, 

 gjorde endnu nogle Indskrænkninger i vor Bagage og 

 vandrede derpaa i Ilmarscher tilbage til Baaden, hvor vi 

 ankom Natten til den 26de. 



Et Stykke fra vort Vendepunkt traf vi en vandrig, 

 dyb og bred Flod, som ilede voldsomt afsted mellem de 

 blaa Isvægge, der denne Gang vare ganske fri for Grus, 

 og som det var umuligt at komme over uden nogen Bro. 

 Da den afskar os Tilbagevejen, bleve vi i Begyndelsen 

 noget forskrækkede; men snart indsaa vi, at da vi ikke 

 vare komne over nogen saa stor Flod paa Udvejen, 

 maatte den pludselig forsvinde under Isen. Vi fulgte 

 derfor langs med dens Rand i Retning af det skum- 

 mende Vand, og snart tilkjendegav en fjern Brusen, at 

 vi havde gjættet rigtig. Hele den umaadelige Vandmasse 

 styrtede sig her med et lodret Fald ned i Dybet. Et 

 andet, mindre rigt, men ligeledes højst mærkværdigt 

 Vandfald iagttoge vi den følgende Dag, da vi under Mid- 

 dagshvilen undersøgte vore Omgivelser med Kikkert. Vi 

 saa nemlig en Søjle af Vanddampe stige op fra Isen et 



