242 



Yar nok saa berettiget til at forkaste som Forskeren, der 

 her maatte indrømme sin Uerfarenhed. Den aandrige, paa 

 den gamle Kulturs første Grundlag og sidste Tilflugt^ 

 Gudernes Tilstedeværen og umiddelbare Indgriben paa 

 alle mørke Punkter, paa Mysteriet støttede Paastand 

 maatte jo endog tiltale mere end den kolde Benægtelse, 

 som brød ned uden at sætte noget i Stedet. 



Man har villet opstille den Paastand, at alle de 

 dyrkede Kornsorter i den Skikkelse, hvori de forekomme 

 i Kulturen, ere Afvigelser fra en mere oprindelig Natur- 

 stand, at de skulde have udviklet sig af helt andre Planter 

 til det, de ere, igjennem tilfældige eller kunstig tilvejebragte 

 ejendommelige Naturforhold; og man har ment, at de 

 som i en særlig Grad jordbundne maaske aldrig, maaske 

 aldeles undtagelsesvis, vilde paa udyrket Mark forefinde 

 Betingelserne for frivillig Fremkomst i deres nuværende 

 Skikkelse. Denne Antagelse er egenlig gammel — ja der 

 findes Spor af den allerede i Oldtiden, hvad det, der senere 

 vil blive meddelt om Havren, blandt andet kan vise — 

 men den støttede sig ikke til det mindste og er vistnok 

 i denne vilkaarlige Fremtræden ene begrundet i Trangen 

 til at skaff'e en Forklaring paa det formentlige Faktura, 

 at disse Planter ikke forekom i vild Tilstand. Anderledes 

 stærk træder den samme Antagelse op nu, efter at de 

 senere Aars store Undersøgelser om det organiske Livs 

 Opstaaen og Arternes Oprindelse, Striden imellem Ud- 

 viklingstheorien (Darwinismen) og Læren om Arternes 

 Uforanderlighed, atter have bragt Spørgsmaalet frem. Men 

 de Forskere, der have beskjæftiget sig med disse Under- 

 søgelser, og hvis Fund og Forsøg Dag for Dag kaste en 

 mere og mere mærkværdig Belysning over Sagen til af- 

 vekslende Bestyrkelse og Svækkelse af de stridende 



