252 



Overalt, hvor Naturforholdene tilstede Dyrkningen, 

 finde vi Hveden; den fortrænger og vil vedblive at for- 

 trænge alle de andre Sædarter, saalænge Nødvendigheden 

 af at bruge Jorden til Dyrkning af Kornsorter, der ved 

 et rigeligere Udbytte kunne tilfredsstille en tiltagende 

 Folkemængdes voksende Krav, ikke gjør sig gjældende og 

 øver sin Tvang. Hvorledes de bedre Sædarter fortrænge 

 den simplere, derom kan Hirsen vidne. Majs, Ris og 

 maaske ogsaa Durra ville paa mange Steder tiltvinge sig 

 et Overherredømme, begrundet paa den rige Høst, som 

 de give, og Rug og Byg have nu engang videre Grændser 

 for en lønnende Dyrkning end Hveden og ville stadig blive 

 store Landes Hovedrigdom; men der vil komme en Dag, 

 da Hirsen, denne Kornsort, der har været saa over- 

 ordenlig udbredt i Evropa (Pælebygninger og sproglige 

 Minder vise det) og endnu dyrkes i stort Maal i vilde 

 og halvvilde Lande, kun vil blive funden vild. Med et 

 lille Korn og et mindre fint Mel mangler den aldeles 

 Betingelserne for at kunne konkurrere selv med de sletteste 

 af de andre Sædarter, og den kan ej engang ved et 

 overordenligt Udbytte bøde paa disse Mangler, ej heller 

 hævde sig nogetsteds som den eneste, der taaler Landets 

 Klima. Fra Pyrenæerne til det fjerneste Kina har den 

 fra Oldtiden været dyrket*) og dyrkes tildels endnu. — 



I hvilken Grad Hirse hos Oldtidens Folk var Hovednæringsmiddel, 

 vil sees af nogle faa Exempler, der her vælges ud af en stor 

 Mængde. Romerske Skribenter fortælle, at der ikke dyrkedes 

 andet mellem Pyrenæerne og Garonne, og da Cæsar belejrede 

 Massilia, levede Indbyggerne af Hirse og fordærvet Byg. Det 

 romerske Gesandtskab til Attila blev beværtet alene med Hirse; 

 de konservative Lacedæmonier kaldes Hirsegrødspisere; Xenofon 

 drager gjennem Melinofagernes Land, og Hirse var Hovedkornsort 

 hos de sarmatiske og skythiske Folkeslag (Hehnl. 



