290 



livis Løvtag ikke kaster nogen fuld Skygge, og hvis Skov- 

 bund ikke frembringer nogen Underskov, men et sammen- 

 hængende Engdække, en Græsmark med indstrøede 

 blomsterrige Halvbuske, der straks ved Begyndelsen af 

 den vaade Aarstid udvikler sig og danner et friskt saft- 

 fuldt Grønsvær. I rask Følge veksle Blomsterne: først 

 blomstre de enkimbladede med Knolde og Løg udrustede 

 Urter; fra Uge til Uge følge andre Former, indtil talrige 

 Kurvblomster og navnlig Evighedsblomsterne optræde, der 

 holde sig langt ind i Tørtiden. Græsteppet selv, der saa- 

 vel med Hensyn til Tæthed som Varighed er afhængig 

 af det fugtigere eller tørere Klima, holder sig under 

 gunstige Betingelser endnu længe, efter at Nedslagene ere 

 forbi, til endelig en tør Steppe er tilbage, og alt Liv 

 trækker sig hen til Bredderne af Sumpene. Foruden 

 Fugtighedsgraden har ogsaa Jordbundens Beskaffenhed 

 en stor Andel i Græslandets Godhed. — Over denne 

 Eng - og Steppebund hæve nuEukalyptu s-Træerne sig, saa 

 at, naar man betragter Græslandet i nogen Afstand, træ- 

 der Landskabet frem som en Skov, men naar man træder 

 ind i denne, kan man endog til Vogns gjennemrejse den 

 i de forskjelligste Retninger. Det klare Lys i disse Skove, 

 der er saa gunstigt for Græssets og Urternes Trivsel, 

 forøges ved den lodrette Stilling af Bladfladerne, hvorom 

 Rob. Brown siger følgende: »Eukalypterne og de ny- 

 hollandske Akacier stemme deri overens, at deres Blade 

 eller de Dele, som udføre Bladenes Funktion, vende 

 Kanten ind mod Grenen, hvorved altsaa begge Flader 

 komme i samme Forhold til Lyset; denne Indretning er 

 hos Akacierne (hos hvilke den uden Undtagelse forekom- 

 mer) en Følge af, at Bladstilken bliver udvidet 

 i vertikal Retning (medens Bladpladen selv bliver uud- 



