291 



viklet), men beroer hos Eukalypterne, af hvilke de aller- 

 fleste have den, paa en Drejning af Bladstilken.« I For- 

 bindelse dermed staaer da Spaltaabningernes Forekomst 

 paa begge Flader og den Mangel paa Glans, som er 

 saa paafaldende i de avstralske Skove. Skovsavannens 

 Træer med deres stedsegrønne Blade have en lang Vege- 

 tationsperiode; i samme Grad som deres Rødder naa 

 dybere i Jorden, varer ogsaa Saftomløbet længere, efter 

 at Regnen er ophørt; midt i den tøre Aarstid, naar 

 Græstæppet døer hen, staa de tilligemed de snyltende 

 Misteltenplanter, som de bære, almindelig smykkede med 

 Blomster. Eukalypterne naa ofte en gigantisk Højde, 

 men paa magrere Jordbund veksle de med lavere 20—30 

 Fod høje Træer, med Kasuariner, hvis brunlige Grene 

 »om Foraaret stikke besynderlig af mod Græsdækkets 

 saftige Grønsvær«, og med Akacier. 



Man kan ikke tvivle paa, at der er en organisk 

 Sammenhæng mellem Trævæksten og Græstæppet, naar 

 man seer, hvorledes der bestaaer en vis Ligevægt mellem 

 disse to Dannelser i saa stor en Del af Avstralien. 

 Jordbundens tætte Græsbeklædning tillader ikke let andre 

 Planters Frø at komme frem. Fleraarige Urter med en 

 lignende Dannelse af de underjordiske Organer flette sig 

 ind i Græssenes Væv, men Kimplanter med deres lod- 

 rette uforgrenede Rod finde vanskelig Plads og Næring. 

 Saaledes kan man forklare sig, at Underskoven mangler, 

 og at kun med vide Mellemrum de enkeltstaaende Træer 

 komme til Udvikling. Græssene og nogle dem nær- 

 staaende Familier behøve en forholdsmæssig stor Mængde 

 mineralske Næringsstoff*er , navnlig Kieselsyre. Men i 

 denne Henseende staa Avstraliens Græsmarker under 



19* 



