350 



udenpaa af de fine Kargrene, som ved den endelige hur- 

 tige Forbening og Løsning fra Hudens større Kargrene 

 endnu indeholde Blod, der bliver tilbage og tørrer ind. 

 Som en væsenlig Del af Takken maa man ogsaa betragte 

 »Kransen«, hvormed den begynder fra Toppen af 

 Rosenstokken. Den er altid mere eller mindre tydelig 

 og kan vel betragtes som en Følge af den nye bløde 

 Masses hurtige Udvidelse til Siderne, inden den endnu 

 efter Nervernes Uddannelse og Forbeningens Begyndelse 

 har kunnet tage en bestemt Længderetning. Indsnittene 

 og Hullerne i »Kransen« ere de vedvarende Mærker af 

 Blodkarrene « . 



»Det er ikke rimeligt, at Kransen skulde foranledige 

 Takhudens og hele Takkens Død ved at sammentrykke 

 dens Blodkar, da vi altid se, at Bendannelser give efter 

 for Kar og Nerver, saa længe disse bevare deres Livs- 

 kraft, og de store Indskjæringer og Huller i »Kransen« 

 samt Furerne i Huden ere talende Beviser derfor. For- 

 beningen af Takkens indre Del og dens Kar kan vistnok 

 i betydelig Grad formindske dens Livskraft og sætte en 

 Grænse for dens videre Vækst samt foranledige, at 

 Grenene ligesom ved at udmagres blive spidse, men den 

 er ikke tilstrækkelig til at forklare Takkens Død og 

 Fald. Ikke enang Benhindens Forbening kan ans ees for 

 med Nødvendighed at medføre dette. En nærmere Under- 

 søgelse af Forholdet gjør det derimod tydeligt, at Tak- 

 kernes Bortdøen og Gjenvækst ere Virkninger af en i 

 Hanhjortenes Natur grundet usædvanlig stærk Periodicitet, 

 ifølge hvilken Dannelsesdriften skiftevis vender sig udad 

 til Overfladen og ind mod de indre Dele, og som des- 

 uden hos dem selv og hos Hunnerne og hos de fleste 

 andre Dyr ytrer sig i Haarskiftet og Kjønsdriftens Vaagnen 



