351 



paa en for hver Art bestemt Aarstid. Saa snart Takken 

 er udvokset og forbenet, døer den bort, hvilket man seer 

 deraf, at Huden falder af, men Aarsagen dertil viser 

 sig snart i Parringsdriftens Opvaagnen, umiddelbart efter 

 at Hornene ere »fejede« rene, og denne Drift ytrer sig hos 

 Hanhjorten med en Hæftighed, som ikke har mange Side- 

 stykker i Dyreriget. Imidlertid bliver Takken ved at 

 sidde som Følge af sit stærke Fæste, men kort efter at 

 Parringstiden er forbi, i Oktober og November, spores 

 der en ny Retning af Bevægelsen udadtil i Haarenes og 

 Vinterpelsens hurtigere, under Sommeren standsede Vækst. 

 Derved lægges ogsaa Grunden til Takkernes Fald, idet 

 der danner sig en organisk Modsætning mellem den le- 

 vende »Rosenstoki) og den døde Tak, som hin søger at 

 skille sig ved som ved et fremmed Stof. Derved begynder 

 der ligesom ved Gangræn i Almindelighed at fremkomme 

 en Grænselinie, hvorefter det døde Stykke skal skilles 

 fra det levende. Denne Grænse udvides nu bestandig, 

 indtil Takken falder, og den danner sig alene paa »Rosen- 

 stokkens«) Bekostning, hvilket er Grunden til, at denne 

 med hvert Aar bliver kortere. Gamle Kronhjorte fælde 

 deres Takker i Marts, yngre derimod først i April eller 

 Maj, samtidig med at Haarfældningen begynder. Elgen 

 fælder tidligere, de ældre allerede i Slutningen af Januar, 

 og gamle Rener begynde allerede at fælde førend Jul, 

 men de unge samt Hunnerne og Gildrenerne først et halvt 

 Aar senere (i Maj); de gamle Rentyres Takker ere da 

 allerede temmelig udvoksne«. 



»Vi have anført nogle af Hjortehornenes Forskjellig- 

 heder fra Oksehornene, nemlig Forskj ellen i Blodkarrenes 

 Oprindelse, Hornvævets Afsættelse som en haarklædt 

 Overhud istedenfor som en Hornskede og at Hornet 



