352 



begynder med en Udvidelse, den saakaldte -Krans«) . 

 En anden iøjnefaldende Ejendommelighed hos »Takkerne» 

 er deres Forgrening, som man næsten skulde fristes til 

 at anse for nødvendig for dem i fuldt udviklet Tilstand; 

 af de talrige bekj endte Hjortearter er der kun tre syd- 

 amerikanske Smaaformer, som aldrig udvikle Grene paa 

 Takkerne; de blive nemlig her ved at være smaa som 

 hos etaars Hjorte af andre Arter, men forholdsvis endnu 

 mindre. Et eneste Dyr med virkelige Horn, Præri- An- 

 tilopen i Amerika, faaer en kort kegledannet Side-Gren 

 paa Hornet, hvilken dog sidder nærved dets Rod og alt- 

 saa formodenlig dannes sent*). Ligheden i Grenenes 

 Form og Retning hos alle Individer af samme Hjorteart 

 og mellem de forskjellige Asirs Takker hos samme Indi- 

 vid er et udmærket Exempel paa den Regelmæssighed, 

 hvormed Naturen arbejder. Man er ofte tilbøjelig til at 

 tro, at Dele, som synes at være saa tilfældige og ud- 

 vortes , og som vokse saa hurtig og dannes paa ny saa 

 ofte, maatte vise megen Tilbøjelighed til at afændre; men 

 alligevel beholde de ligesom Haarene i høj Grad den 

 Beskaffenhed, Form, Farve osv., som de engang have 

 faaet, og vise, at den indre Dannelsesdrift behersker de 

 ydre Indflydelser — hvad da forresten Dyre- og Plante- 

 arternes Bestaaen tilstrækkelig beviser. Men paa den 

 anden Side holder deres Form og øvrige Beskaffenhed sig 

 ikke fuldkommen uforandret. Hvert Individ har sine 

 smaa Egenheder, som gjenfindes i de forskjellige Aars 

 Takker, om end paavirkede af Alderen. Disse smaa For- 

 skjelligheder ere arvelige ligesom Ansigtstrækkene hos 

 Mennesket, men aldrig med fuldkommen Troskab. Man 



*) Det vil siden vise sig, at denne Formodning ikke er riglig. (M. A.) 



