353 



kan dog som oftest vænne sig til at gjenkjende paa Tak- 

 kerne ikke blot hver enkelt Kronhjort, men endogsaa 

 dens Stamfader. Uden Tvivl forholde alle andre Legems- 

 dele sig paa samme Maade, men det se.es tydeligere paa 

 disse sammensatte, haarde, bestemt begrændsede Yder- 

 dele«. 



»Hjortetakkernes største Ejendommelighed er deres 

 Fældning og Gjenvækst, men ogsaa paa de egenlige Horn 

 kan man paavise noget, der til en vis Grad svarer dertil, 

 nemlig deres periodiske Vækst. Denne er særdeles ty- 

 delig hos Faare-Slægten, hvor hvert Aarsstykke antydes 

 af en tydelig Indsnevring. Ringene paa Gasellernes Horn 

 hidrøre ligeledes fra en periodisk stærkere og svagere 

 Udvikling, men af dem fremkomme aabenbart fiere aldeles 

 ens i samme Aar. Sandsynligvis er Væksten her aldrig 

 rent afbrudt som hos Hjortene, og en anden stor For- 

 skjel ligger deri, at disse sidste med hvert Aar faa 

 en stærkere Hornudvikling, lige til xllders vagheden gjør 

 sin Indflydelse gjældende, hvorimod den tilsvarende Ud- 

 vikling hos de skedehornede Hovdyr er stærkest det første 

 Aar, senere aftager Aar for Aar og snart indskrænkes 

 til, at en neppe synlig Kant kommer til forneden, i den 

 kraftigste Del af Dyrets Levetid. De ægte Horns Vækst 

 foregaaer paa to Maader, nemlig dels ved Dannelsen af 

 nye Hornlag indenfra, hvorved Hornskeden bliver tykkere 

 og dens Spids fjernes fra Stejlens, dels ved dennes egen 

 Forlængelse, som medfører en tilsvarende Forlængelse af 

 det nye Hornlag under de ældre. Hornets synlige Vækst 

 i Længde og Tykkelse kan kun vise sig ved dets Rod, 

 men det er uvist, om Stejlen ligeledes kun vokser der 

 eller i hele sin Længde. Ligesom den tilsvarende Del 

 af Hjortetakken begynder den forneden med en tydelig 



