356 



Blodkar, som aabenbart allerede vare dannede, før »Takken« 

 faldt af, og som netop ved at trænge sig frem fra Rosen -» 

 stokkens Hudrand have bevirket dens Afløsning. Blodets 

 Fremtrængen stanses nemlig af den gamle døde »Tak«, 

 Blodkarrene ophobe sig under den, slynge sig mellem hver- 

 andre og danne derved denne opsvulmede Karring, som 

 ligesom undergraver og afsnører Takken fra Pandehuden og 

 bevirker, at den let stødes af; straks efter at dette er 

 skeet, ligger denne Ring derfor fuldstændig omkring Rosen- 

 stokkens Rand. I vild Tilstand vil Hjorten nu søge Hvile 

 paa et afsides Sted og lægge sig ned, tilsyneladende ud- 

 mattet eller modløs paa Grund af, at den har en For- 

 nemmelse af, at den har mistet sit Yaaben. Den bærer 

 nu gjerne Hovedet sænket og undgaaer enhver Berøring, 

 ethvert Stød. Næste Dag er Midten af Saarfladen alle- 

 rede bedækket med en mørk rødbrun Skorpe, der be- 

 standig bliver mindre og mindre, alt som Ringpuden bliver 

 højere og bredere. Den 4de Dag (Fig. 2) er den egen- 

 lige Saarflade saaledes kun en god Tomme bred. Ring- 

 puden derimod næsten en halv Tomme bred og stærkere 

 hvælvet; dens Hud er meget følsom og bløder let. 

 Den 8de Dag (Fig. 3) var Ringen bleven endnu bredere 

 og højere, men var endnu fuldkomxmen rund og ragede 

 intetsteds ud over den haarklædte Hudrand paa Rosen- 

 stokken. Den 14de Dag (Fig. 4) var Saarfladen i Midten 

 igjen bleven betydelig mindre (7 Linier), og Puden havde 

 paa alle Kanter bredt sig noget ud over Rosenstokkens 

 Rand, mest dog fortil, saa at man her tydelig seer An- 

 læget til »Øjegrenen». Hele » Takkimen », som man nu 

 passende kan kalde den bløde »Pude», var 2f Tomme 

 i Tvermaal. Den 20de Dag (Fig. 5) begyndte den graa- 

 sorte Takkim at bedækkes med hvidlige Haar, og dens 



