359 



meste Tid førend Takkens regelmæssige Fældning. Med- 

 deleren antager, at den forhøjede Hudvirksomhed, som 

 betinger Haar- og Takskiftet og fremkaldes ved den for- 

 øgede Blodtilstrømning, foranlediger, at der fra den om- 

 givende Hudfold samler sig Lymfevædske mellem de ind 

 i hinanden gribende Forhøjninger og Fordybninger paa 

 Rosenstokkens øvre og Takkens nedre Flade. Nogle Dage 

 før Fældningen sees den omtalte Hudfold at svulme, 

 Hjorten skaaner sine Takker og undgaaer i Reglen, naar 

 den ikke er et meget ondskabsfuldt Dyr, at støde med 

 dem, et Bevis paa, at den har en usædvanlig Fornemmelse 

 i dem; istedenfor at støde plejer den nu at hugge efter 

 Folk med Forbenene, idet den rejser sig paa Bagbenene. 

 Fældningen skeer enten ved Takkens egen Vægt eller 

 derved, at den støder tilfældig mod en eller anden Gjen- 

 stand, ofte til stor Forskrækkelse for Dyret selv. Mellem 

 begge Takkers Fald kan der gaa flere Dage. Hovedets 

 Holdning og de hængende Øren røbe, at Fældningen 

 i det mindste er ledsaget af en ubehagelig Fornemmelse 

 for Dyret ; har det mistet den ene Tak førend den anden, 

 bærer det Hovedet skjævt og ryster det ofte, som om det 

 vilde ryste Takken af sig. Hos Rensdyret og den virginske 

 Hjort bedækkes Arret snart med Hud, uden at der danner 

 sig nogen Opsvulning; først flere Uger efter begynder der 

 at vise sig en lille blød Takkim af Form som et Finger- 

 bøl. Er Dyret ikke raskt, kan det hænde, at det hverken 

 fælder de gamle Takker eller faaer nye, men beholder 

 de gamle et Aar over. Undertiden seer man ogsaa, at 

 den gamle Tak ikke fældes, men bliver siddende oven- 

 paa den nye, hos hvilken den naturligvis, selv om den 

 senere falder af, giver Anledning til adskillige Misdan- 

 nelser. Lettest kan dette ske ved unge Hjorte, hvor Afkast- 

 ningen af de smaa Takker hverken lettes ved deres Tyngde 



23* 



