360 



eller ved at de støde imod. Skjønt dette naturligvis 

 lettest skeer i Fangenskab, skal det dog ogsaa kunne 

 finde Sted hos vilde Dyr. 



Saares Huden paa den endnu bløde og ømme Tak, 

 danner der sig et Ar, hvis større Tæthed hæmmer Ud- 

 viklingen paa det givne Sted, hvorved der ogsaa her kan 

 fremkomme mere eller mindre betydelige Misdannelser. 

 Derfor søgte man ofte i ældre Tider at frembringe 

 Hjorte med mangegrenede Takker ved at give dem et 

 Skud grove Hagl i Takkimen. — Den saakaldte »Fejning« 

 d. V. s. den Gnidning mod Træstammen, hvorved Hjorten 

 søger at skille Hornet ved »Basten«, fremkaldes sand- 

 synligvis ved at Dyret føler Kløe i den hendøende og 

 hentørrende Hud. Baade Schmidt og Soemmering an- 

 tage, at Takkernes gulbrune Farve hidrører fra en Slags 

 Bejsning med Træernes Saft, Harpix osv. (?) Dyret op- 

 søger hertil ikke altfor store Stammer med fin Bark, der 

 i Reglen gaa ud efter at have lidt denne Medfart. Det 

 er undertiden hændt, at Hjorten drev dette Arbejde med 

 en saadan Iver, at Træstammen kilede sig saa fast ind 

 mellem Takkerne, at den ikke kunde komme løs igjen; 

 anderledes kunne de i Træstammer indvoksne Hjortehoved- 

 skaller, som man undertiden seer i Samlingerne, vel ikke 

 forklares. I det kgl. Kunstkammer i Berlin var der et 

 saadant Stykke, hvor kun en Del af Nakkebenet og begge 

 Takkerne ragede ud af Stammen. — Det fortælles, at gamle 

 golde Hinder kunne faa om end mindre udviklede Takker, 

 ligesom man hos visse Hønsefugle, naar de ere blevne 

 saa gamle, at de ere blevne ufrugtbare, kan se Hønen 

 iføre sig Hanens Dragt. Man har ogsaa adskillige Iagt- 

 tagelser for, at tilfældige Beskadigelser af Kjønsredska- 

 berne fremkalde Forstyrrelser i Takudviklingen; derimod 



