375 



længe man holdt fast paa Arternes Uforanderliglied, 

 saaledes som ikke blot alle Systematikere, men siden 

 Cuviers Tid ogsaa alle Palæontologer havde gjort, saa 

 længe man antog, at de Kjendetegn, som ere særegne 

 for enhver Dyre - eller Planteart , urokkelig nedarves 

 fra Slægtled til Slægtled og under ingen Omstændigheder 

 ere foranderlige , saa længe blev Fremkomsten af nye 

 Fauna'er og Flora'er, saaledes som den var eftervist for 

 enhver ny geologisk Formation, en for Videnskaben util- 

 gængelig Gaade. Hvo der ikke vilde antage, at de nye 

 Dyre- og Planteslægter, fra Protococcus til det højeste 

 Pattedyr, forældreløse vare udkrystalliserede af uformet 

 Materie, ligesom Saltkrystaller af Moderluden, han maatte 

 bekjende sig til den Anskuelse, at en Skabningsakt, ud- 

 sprungen af guddommelig Almagt, eller, som andre 

 udtrykte sig, en i Nutiden fuldkommen ukjendt Natur- 

 kraft i Urtiden havde grebet ind i Verdensordningens 

 regelmæssige Udviklingsgang; ja ifølge d'Orbigny's og 

 Elie de Beaumonts Forskninger maatte 27 forskjellige 

 Skabningsakter have efterfulgt hverandre indtil Men- 

 neskets Skabelse, efter hvilken der ikke var fulgt flere. 

 Af dette Dilemma løste Darwin Naturvidenskaben, idet 

 han opstillede den Sætning, at Dyrene og Planterne i de 



om Fuglenes Redebygning, IV. R, 2. Bd., S. 268, 282 og 309; 

 »Kampen for Tilværelsen blandt Planterne« af Warming, sam- 

 mesteds, S. 349; »Om Ædelgranens Forekomst i nogle franske 

 Skove« af Muller, IV., 3. Bd., S. 51; »Nyere Undersøgelser 

 angaaende Planternes Befrugtning« af Hoffmeyer, IV. R., 2. B., 

 S. 32; »Om Orchideernes Befrugtning ved Insekter« af Darwin, 

 i Udtog ved Lange, illl. R., 2- Bd., S. 273. Overfor disse Kjends- 

 gjerninger er det ikke let at forstaa, at en Anmelder i »Illu- 

 streret Tidende« 1872, Nr. 659, har vovet at fremkomme med 

 en saa usand Insinuation, som den, at man her i Danmark har 

 villet »tie Darwinismen til Døde.« 



24* 



