58 



endnu engang at henvende Opmærksomheden paa Blad- 

 grøntkornene. Disse ere jo væsentlig fremherskende i 

 Bladene eller i Organer, der i Regelen have en kort 

 Livsvarighed. Hidindtil have vi imidlertid kun betragtet 

 de livsfriske Blade, i hvilke Bladgrøntkornene endnu vare 

 i fuld Virksomhed. Om Efteraaret forandres Bladenes 

 Farve; i September Maaned have Skovene og Parkerne 

 det mest maleriske Udseende; Bladene vise de for- 

 skjelligste Afændringer af de grønne, gule og røde Farver; 

 men efterhaanden svinder dog den grønne Farve mere og 

 mere, medens den gule bliver den fremherskende. Senere 

 paa Efteraaret blive Træernes Lokker tyndere og tyndere, 

 og endelig bortvejres de af Stormen. Med en vis uhyggelig 

 Følelse ser man, at Bladene falde til Jorden, men det 

 uhyggelige vil tabe sig, naar man betænker, at Bladene, 

 inden de visne, have afgivet alle deres Næringsstoffer til 

 de Planter, hvis Smykke de have været, at de i Døden 

 have sørget for Livet i det kommende Aar. Celleslimen 

 er borte, Stivelsen er omdannet og vandret ned i Planten, 

 af Bladgrøntkornene ere kun nogle smaa grynede Legemer 

 blevne tilbage. 



Den opløste Stivelse vandrer altsaa ned i Planten; 

 men hvorfor? For atter at danne Stivelsekorn. 

 Kilden til den sekundære Stivelse, som jeg skildrede i det 

 første Afsnit af denne Artikel, og som jeg betegnede som 

 Planternes vigtigste Reservenæringsstof, er for en stor Del at 

 søge hos de i Bladgrøntkornene forekommende Stivelse- 

 korn, der daglig dannes og atter forsvinde. Disse ere altsaa 

 Stivelsekorn af første Orden, hine af anden Orden; disse 

 ere af en simpel, hine af en sammensat Bygning, disse 

 kunne kun udvikles i Lys, hine tillige i Mørke, disse 



