65 



selv om man ikke tør identificere selve Kometen med en 

 Meteorhob og Haleudstrømningerne med dennes Udstræk- 

 kelse i Længden, saa er det dog sikkert, at Sværme af 

 Stjerneskud hidrøre fra Kometers Opløsning, og herpaa 

 har den nyere Tid leveret et slaaende Exempel. Den 

 Bielaske Komet, som forgjæves blev eftersøgt af 

 Astronomerne i Vinteren 1865 — 66, burde, saafremt den 

 ikke havde opløst sig, være kommen tilsyne i September 

 1872, men atter dennegang blev den forgjæves søgt. 

 Ganske uden Efterretning fra den udeblevne Komet bleve 

 Astronomerne imidlertid ikke. Allerede i 1867 havde 

 d' Arrest henledet Opmærksomheden paa de betydelige 

 Fald af Stjerneskud og Meteoriter, der aarlig iagttages i 

 de sidste Dage af November og Begyndelsen af Decem- 

 ber, netop paa den Tid da Jorden passerer Bielakometens 

 Bane, og Weiss havde senere efter en speciel Under- 

 søgelse erklæret Meteorerne af 28de November for hørende 

 til hin Komets Bane. Og netop da Jorden sidste Gang 

 passerede denne, den 27de November 1872, saas der, 

 som mange Læsere endnu ville erindre, en usædvanlig 

 stor Mængde Stjerneskud, saa at det saa ud, som om 

 den ved Kometens Opløsning dannede Sværm netop nu 

 stødte sammen med Jorden. Dette var nu i og for sig 

 meget interessant, men der skulde komme et endnu bedre 

 Efterspil. De iagttagne Stjerneskud syntes at udstraale 

 fra et Punkt paa den nordlige Himmel mellem Cassiopeia 

 og Andromeda; fra dette Punkt kom Strømmen altsaa 

 farende forbi Jorden. Det faldt da en skarpsindig Astro- 

 nom, Klinke rfue s i Gøttingen, ind, at efter Sammen- 

 stødet med Jorden maatte Sværmen bevæge sig videre i 

 Rummet henimod et Punkt paa Himlen, der var diame- 

 tralt modsat det, hvorfra den kom. Hvis altsaa synlige 



Fjerde Række. V. 5 



