91 



faldt nogen ind at tvivle eller at undersøge dem nærmere. 

 Af de gamle Bøger lære vi altsaa, at alle Lægerne navn- 

 lig i tidligere Tider troede paa Skindøden og anføre en 

 Mængde saadanne Tilfælde; men om disse ere paalide- 

 lige eller ikke, derom kunne vi ikke saa let danne os 

 noget bestemt Begreb. Lad os imidlertid undersøge dem 

 lidt nøjere. Der er enkelte, som man særlig fæster Lid 

 til, f. Ex. Beretningen om, at Winsløw selv et Par 

 Gange var skindød, ja endog levende begravet, men blev 

 reddet, hvorfor han for at afværge Faren for andre skrev 

 et Værk om dette Spørgsmaal. Winsløw var en meget 

 dygtig, ja berømt Læge og Anatom, og man maa dog 

 fæste Lid til, hvad han selv har oplevet. Hvor over- 

 bevisende ser ikke alt dette ud, og dog, naar man blot 

 læser efter, hvad Winsløw selv skriver, og ikke tager det 

 saaledes, som det refereres paa anden, tredie Haand, saa 

 vil man indrømme, at der egentlig ikke er Spor af Bevis 

 1 det hele. Winsløw fortæller, at han selv to Gange 

 blev anset for skindød efter en Læges Mening, den første 

 Gang, da han var Barn, den anden Gang i hans Ung- 

 dom, altsaa i begge Tilfælde forinden han var bleven 

 Læge, paa en Tid da han ej selv kunde have noget 

 Begreb herom. Han gj engiver det derfor blot som noget, 

 der er fortalt ham om hans egen Ungdom, men som 

 han forøvrigt efter Datidens Tro ikke betvivler. Man 

 vil dog indrømme, at der er en betydelig Forskjel paa, 

 om en Læge siger: den Ting er ganske vis, thi jeg har 

 selv oplevet og iagttaget den to Gange hos mig selv; 

 eller om han siger: den Ting tvivler jeg ikke paa, thi 

 mine nærmeste — Forældre, Amme — have selv fortalt 

 mig, at en Læge har sagt, at han troede, at dette er 

 hændet mig to Gange i min Ungdom. Jeg skal ikke trætte 



