93 



Erfaringer skulle staa som ugjendrivelige Beviser. Jeg 

 gjentager det, at disse Beretninger i sig selv ere saa 

 urimelige og taabelige, at de ikke fortjene nogen Tiltro, 

 selv om enkelte af dem ere i en saadan Form, at de 

 endnu kunne fortælles uden efter vore Forestillinger at 

 vække Anstød. 



Det andet Bevis for Skindøden søger man i den 

 Mængde Tilfælde, der ere iagttagne af Publikum, og som 

 stadig fortælles og gjentages. Jeg skal her først frem- 

 hæve det besynderlige i, at det altid er Publikum selv, 

 der gjør disse Erfaringer, medens Lægerne aldrig kunne 

 være saa heldige at opleve noget lignende. Man maa 

 dernæst indrømme, at alle disse Fortællinger meget let 

 kunne bero paa rene Fejltagelser eller Misforstaaelser. 

 Det hører jo ingenlunde til Sjeldenhederne, at vi Læger 

 kaldes over Hals og Hoved hen til en Syg, der anses 

 for at være død ganske uventet; naar man saa kommer 

 derhen, saa finder man, at det hele kun er en Besvimelse, 

 et forbigaaende Tab af Bevidstheden eller et nervøst Til- 

 fælde, og man ser da ofte, at Omgivelserne blive højst 

 overraskede ved at høre, at den Syge ingenlunde er død. 

 Hvor let kunne ikke saadanne Fejltagelser give Anled- 

 ning til, at man tror at have oplevet et Tilfælde af Skin- 

 død, og dog er det hele i Virkeligheden ikke andet end 

 en ren Misforstaaelse. At Publikum let kan begaa og 

 ofte begaar den Slags Fejltagelser i det daglige Liv, det 

 vil enhver indrømme, naar man ser, at endog Læger i 

 vore Dage kunne gjøre sig skyldige i lignende ubegribe- 

 lige Fejl. For nogle Aar siden udgav saaledes en Fransk- 

 mand, Le Bon, en lille Afhandling om den skindøde 

 Tilstand, som blev oversat paa dansk og vistnok bidrog 

 meget til, at dette Spørgsmaal blev gjort til Gjenstand 



