104 



mærke, at en Læge, der kaldes til en nylig afdød, og 

 som ved en omhyggelig Undersøgelse overbeviser sig om, 

 at Dødstegnene ere tilstede, ikke i mindste Maade har 

 gjort sig skyldig i en Fejl, hvis det skulde vise sig, at 

 den afdøde lever op igjen; tvært imod han har gjort en 

 Opdagelse, der mulig vil gjøre hans Navn bekjendt vidt 

 og bredt! Han vilde jo nemlig have bevist, at vore 

 Dødstegn, som vi hidtil have stolet paa, ere aldeles upaa- 

 lidelige, og hvad mere er, han vilde endelig have fundet 

 et utvivlsomt Tilfælde af Skindød; al Tvivl og Usikkerhed 

 vilde være løst, hans Opdagelse vilde gaa fra det ene 

 Tidsskrift til det andet, hans Navn blive bekjendt, og 

 man maa daarlig kjende den Lyst til at gjøre Opdagelser 

 og til at skrive løst og fast, som har besat tyske Læger, 

 og som vi selv ikke ere ganske fri for, naar man et 

 eneste Øjeblik kunde tro, at et saadant Tilfælde vilde 

 blive holdt skjult. Selv om det tvært imod var en Fejl, 

 saa maa man ingenlunde tro, at vi Læger ere saa bange 

 for at indrømme, at vi have baaret os urigtig ad. Hvert 

 Øjeblik kan man i den medicinske Litteratur træffe Selv- 

 bekjendelser, hvori Læger gjøre opmærksom paa, at 

 de have begaaet den og den Fejl og advare deres Stands- 

 fæller mod at begaa lignende for Fremtiden. Man maa 

 altsaa indrømme , at Lægerne ikke kunne have den 

 mindste rimelige Grund til at ville skjule de Tilfælde af 

 Skindød, som de støde paa inde i Hospitalerne; men lad 

 os nu antage, at det alligevel er Tilfældet, at de have en 

 medfødt, uforklarlig Tilbøjelighed i denne Retning, saa 

 vil dog enhver, der blot en Gang i sit Liv har set et 

 Hospital, indrømme, at det vilde være et fuldstændig 

 umuligt og taabeligt Foretagende, hvis nogen vilde prøve 

 paa at neddysse den Slags Begivenheder. Saa godt som 



