129 



imidlertid oftere set, at noget i ethvert Tilfælde ganske 

 lignende kan opstaa i levende Live hos meget svage og 

 medtagne Patienter. Ihvorvel jeg ikke antager, at et 

 øvet Øje kunde tage fejl, saa tror jeg dog, at dette 

 Dødstegn af denne Grund ikke har nær saa stor Betyd- 

 ning, som man har tillagt det. Yi skulle nu gaa over 

 til nogle af de virkelige, sikre Dødstegn; disse indtræde 

 imidlertid ikke strax, men dog saa tidlig, at de Dagen 

 efter Døden ere fuldt udviklede. Først skulle vi nævne 

 Dødsstivheden, der i Reglen begynder at vise sig 6 — 8 

 Timer efter Døden, Musklerne blive stive og gjøre en 

 sej g, voxagtig Modstand, naar man vil bøje eller bevæge 

 dem; Stivheden begynder i Nakkens og Ansigtets Muskler 

 og skrider derfra ned mod Fødderne, ophører derpaa i 

 samme Rækkefølge i Løbet af en til to Dage. Denne 

 hidtil noget gaadefulde Fremtoning opstaar efter de nyeste 

 Erfaringer derved, at Muskel-Æggehviden ved den begyn- 

 dende Forraadnelse stivner (koagulerer). Langt vigtigere 

 er det imidlertid at vide, at en Muskel, der først en Gang 

 er bleven stiv, aldrig (eller kun under Betingelser, der 

 her umulig kunne indtræffe) igjen kan trække sig sam- 

 men, hvilke Paavirkninger man end udsætter den for. Da 

 vi nu desuden vide, at Hjertet er en af de første Musk- 

 ler, der bliver stiv, saa ere vi altsaa berettigede til at 

 drage den Slutning, at Hjertet, naar Dødsstivheden er 

 indtraadt, er sat ud af Stand til nogensinde mere at 

 trække sig sammen; men i saa Tilfælde er Livet blevet 

 en Umulighed, eftersom Hjerteslaget er dettes første 

 Grundbetingelse. Dødsstivheden er altsaa et sikkert 

 Kj endetegn, især da vi ikke kjende nogen Tilstand, hvor- 

 med den skulde kunne forvexles. Rigtig nok kan man 

 læse i forskjellige Bøger, at Stivkrampe og Dødsstivhed 



