130 



skulde kunne ligne hinanden. Jeg har ofte tænkt her- 

 over, men forgjæves brudt mit Hoved med at finde paa, 

 hvorledes en Forvexling skulde være tænkelig for et blot 

 nogenlunde fornuftigt Menneske, der et Par Gange har 

 set de Tilstande, hvorom her er Talen (om en fuld- 

 stændig ukyndig kan forvexle dem, derom skal jeg ikke 

 kunne have nogen Mening). Jeg skal endnu blot omtale 

 ét Dødstegn, eftersom Stivheden efter nogen Tids Forløb 

 ophører og aldrig indtræder to Gange. Det er vist alle 

 Læserne bekjendt, at der i den varmblodige Organismes 

 og altsaa ogsaa i Menneskets Indre er en vis bestemt 

 Varmegrad, der altid holder sig næsten ganske uforandret, 

 og hvis Svingninger baade opad og nedad fremkalde Syg- 

 dom og Livsfare. Betydningen af dette Forhold har man 

 først i den senere Tid lært nøjere at kjende. Varme- 

 graden kan man med Lethed maale ved egne dertil ind- 

 rettede Varmemaalere; en saadan kan nemlig anbringes 

 i Axelhulen, eller endnu bedre føres langt ind i Munden. 

 Kvægsølvsøjlen vil da efter kort Tids Forløb blive 

 staaende ved en Varmegrad, der svarer til den indven- 

 dige, og som for Menneskets Vedkommende ligger omtrent 

 ved 37 Grader. I Febersygdomme stiger denne Varme 

 og afgiver et ret godt Maal for Sygdommens Styrke; 

 allerede ved 40 Grader bliver Lægen ængstelig, 42 Grader 

 antyder bestemt Livsfare, 44 — 45 Grader medfører uund- 

 gaaelig Døden. Mindre Betydning har det, at Varmen 

 synker nogle Grader ned under det normale, dog ville 

 betydelige Fald ogsaa her være af Vigtighed. Man har 

 enkelte Exempler paa, at Varmen hos sindssyge kan 

 synke til 25 — 26 Grader, men da rigtig nok ogsaa som 

 umiddelbar Forløber for Døden. Ved Forsøg paa Dyr 

 har man overbevist sig om, at 22 Grader omtrent er den 



