143 



Apparat, men fordi de ere ude af Stand til at bestaa 

 alene ved den Luft, som de kunne faa fra Vandet, og at 

 de aldeles ikke kunne undvære Luftaandedrættet; 2) at de 

 kunne leve i lang Tid ude af Vandet, i Fugtighed, men 

 kun forholdsvis kort Tid i Vand alene; og 3) at Hulen 

 eller Beholderen over Gjællerne ingenlunde indeholder 

 Vand , men Luft , som for Aandedrættets Skyld op- 

 bevares der, og har en Overflade , der afsondrer Fug- 

 tighed ; han er fremdeles , som vi have set , af den 

 Mening, at den i dette Øjemed forbrugte Luft atter 

 bliver udstødt gjennem Munden. Bliver Fisken holdt under 

 Vand uden at faa Adgang til Luften, fyldes denne Hule 

 med Vand, som ikke atter kan blive udstødt og som 

 derfor bliver kulsyreholdigt og uskikket til at ilte Blodet. 

 Hele Aandedrættet bliver saaledes henvist til Gjællerne; 

 og derpaa beror muligvis den af Dr. Day iagttagne 

 Kjendsgjerning, at naar Fisken befinder sig i Ro, kan 

 den leve meget længere afspærret fra den atmosfæriske 

 Luft, end naar den er i en ophidset Tilstand; den 

 Dvaskhed, de undertiden lagde for Dagen, kan netop 

 hidrøre fra det kulsyreholdige Blods Tryk paa Hjernen. 



En sælsom, finneløs, slangeagtig Aal (Amphipnous 

 cuchia), der lever i Ostindiens sumpede Sletter i Jord- 

 huller, afgiver et godt Exempel paa en Fisk, der aander 

 Luft. Det ejendommelige ved dens Aandedræt bestaar 

 deri, at dens Gjæller ere aldeles hæmmede, og Aande- 

 drættet overført paa to paa hver Side af Hovedet over 

 Gjællebuerne og under Gjællelaagshuden liggende Sække. 

 Disse Sække staa ved Hjælp af en Aabning i Forbin- 

 delse med Mundhulen og ere overtrukne med en meget 

 blodrig Hinde, til hvilken det venøse eller halvvenøse Blod 



