164 



føres tilbage til en eneste Fejl, der stadig kom igjen i 

 alle Billedets Enkeltheder. Fejlen er en Stribning i 

 lodret Retning, frembragt derved, at ethvert lysende 

 Punkt er forlænget til en lysende lodret Linie. I det 

 hele taget staar Forlængelsen i et ligefremt Forhold til 

 Belysningens Styrke, saaledes, at jo stærkere det Lys 

 er, som det paagjældende lysende Punkt i Naturen ud- 

 sender, desto længere er den Linie, hvormed det er 

 gjengivet i Maleriet. Solen frembringer saaledes i Mid- 

 ten af et Maleri en lodret Stribe af gult Lys, som deler 

 det i to fuldstændig adskilte Halvparter, uden at disse 

 ere forbundne ved en eneste vandret Linie.« 



»I de første Malerier af T. er Solen tydelig tegnet 

 som en bestemt begrænset rund Skive, der spreder sit 

 Lys ligelig til alle Sider; og selv naar Tilbagekastning 

 fra Vandspejlet frembringer lodrette Striber, ser man 

 tydelig gjennem disse Horisonten, Landgrænsen i For- 

 grunden eller Bølgernes Omrids tegnet med vandrette 

 Linier. I de Malerier derimod, som jeg her taler om, er 

 al Detailtegning af enhver Art fuldstændig udvisket, 

 hvor Gjenstandene rammes af disse lodrette Striber. 

 Selv mindre stærkt oplyste Gjenstande, Huse og Men- 

 nesker , danne betydelig langtrukne Lysstriber. Paa 

 denne Maade løbe naturligvis Huse , der ligge i Nær- 

 heden af Vandet, eller Mennesker i en Baad saa fuld- 

 stændig i ét med deres Spejlbilleder i Vandet, at den 

 vandrette Grænselinie mellem Huset og Vandet eller 

 mellem Baaden og Vandet aldeles forsvinder, og det hele 

 bliver en uordenlig Sammenhobning af lodrette Linier. 

 Alt hvad der i Billederne fra denne Periode er abnormt 

 med Hensyn til Gjenstandenes Form, Tegningen og selv 



