166 



om, at denne Dom er ukorrekt, for ikke at sige rent ud 

 uretfærdig. Ordet »Manér« tages i meget forskjellig Be- 

 tydning. I Almindelighed forstaar man derved noget 

 vist ejendommeligt, som Maleren vilkaarlig tilegner sig; 

 det kan være en Følge af Studierne eller af Ræsonne- 

 ment, det kan være Udviklingen af et Princip eller Kon- 

 sekventsen af en tilfældig Iagttagelse, et Forsøg eller et 

 heldigt Træf. Intet af dette passer imidlertid paa det, 

 man kalder »Manér« hos T. Hos ham er det ikke noget 

 vilkaarligt , bevidst tilegnet eller en Følge af Skole ; 

 efter min Mening er hans »Manér« udelukkende en Følge 

 af en Forandring i hans Øjne, som udviklede" sig i de 

 sidste 20 Aar af hans Liv. Som Følge af denne For- 

 andring skiftede Naturen lidt efter lidt Udseende for 

 ham, medens han uden at ane Forandringen troskyldig 

 vedblev at gjengive den, som den tog sig ud for ham. 

 Og han gjennemførte sin Gjengivelse med saa megen 

 Troskab og Nøjagtighed, at vi ere i Stand til fra Bil- 

 lederne med Bestemthed at slutte os til Sygdommens 

 Natur, følge deus Udvikling Skridt for Skridt og ved et 

 optisk Forsøg godtgjøre Rigtigheden af den stillede Dia- 

 gnose. Vi kunne paa denne Maade faa Naturen til at 

 tage sig ud for os, som den tog sig ud for T., og som han 

 gjengav den, og vi kunne faa et af T's. ældre Land- 

 skaber til at tage sig ud som et af dem fra hans senere 

 Periode.« 



»Da T. havde naaet en Alder af 55 Aar, tabte 

 Linserne i hans Øjne en Del af deres Gjennemsigtig- 

 hed, holdt noget af Lyset tilbage og bredte en blaalig 

 Taage over de belyste Gjenstande. I svagere Grad er 

 det samme Tilfældet ogsaa med det normale Øje, som 

 man kan overbevise sig om ved følgende Forsøg. Betragt 



