188 



imod findes der paa mange Steder ikke mere blaat Lys, 

 end det gule Glas kan holde tilbage, og en saadan blaa 

 Farve bliver altsaa slet ikke opfattet af Øjet, hvorlænge 

 man end fortsætter Forsøget. Endog paa de Steder af 

 Billedet, der ere malede med den stærkeste blaa Farve, 

 Maleren kan skaffe tilveje, vil det af det gule Glas ind- 

 sugede blaa Lys kunne mærkes, fordi Glassets Absorp- 

 tionsevne er stærkere lige overfor Maleriets Farver end 

 for Farverne i Naturen.« 



»Tænk Dem nu, at i Aarenes Løb de gjennem- 

 sigtige Dele i en Malers Øje lidt efter lidt ere blevne 

 gulagtige, og at denne Farve efterhaanden er bleven 

 temmelig stærk; De ville da let indse, hvilken Indflydelse 

 det har paa hans Arbejder. Ude i Naturen vil han om- 

 trent se alt uforandret, men i hans Maleri vil alt synes 

 ham at have et gult Anstrøg, og han vil male alting 

 med en for blaa Tone. Opdager han da ikke selv sin 

 Fejl? Tror han det ikke, naar han bliver gjort op- 

 mærksom derpaa? Hvis dette var Tilfældet, var det en 

 simpel Sag for ham at rette det, da en Konstner efter 

 eget Godtbefindende kan male med mere blaalige eller 

 mere gullige Toner. Paa de to stillede Spørgsmaal er 

 det lettest at svare ved at gjøre opmærksom paa en 

 psykologisk Kjendsgjerning: Maleren opdager ikke selv 

 sin Fejl, fordi han ikke erindrer nogensinde at have set 

 anderledes. Vi have saa godt som ingen Erindring om 

 Meninger, Følelser, Indtryk o. s. v. , som i Aarenes Løb 

 lidt efter lidt have forandret sig, naar denne Forandring 

 ikke er en Følge af en uden fra kommende Indflydelse 

 eller et pludseligt Indtryk, men Følgen af en gradvis 

 Forandring i vor egen fysiske eller sjælelige Individua- 

 litet. Maleren tror ikke paa sin Fejl — jeg vil ikke 



