197 



Li nné's Reform i Systematikken næsten udelukkende var 

 rettet paa den sikre Adskillelse af Formerne, efterfor- 

 skede han tverimod Sammenhængen mellem disse. Under 

 den Mangfoldighed, der fremtræder i Plantearterne, søgte 

 han det almindelige Urbillede for Planten, og i de for- 

 skjellige Dele, ved hvis sukcessive Dannelse Planten 

 gjennemløber Livet, stræbte han efter at finde det ens- 

 artede morfologiske Grundlag. I sidste Henseende kom han 

 til den Anskuelse, at alle de Dele, som Planten udvikler 

 efter hverandre paa en fælles Axe, saa ulige de end 

 kunne være i Form og Virksomhed, ere Blade, hvis 

 Forskjelligheder bero paa en trinvis fremskridende Om- 

 dannelse (Metamorfose) af et væsentlig ensartet Grundlag. 

 Dette var ganske vist ingen ny Lære, thi mere end 30 

 Aar tidligere var allerede C asp. Friedr. Wolff naaet 

 til det Resultat, at der paa Planten kun kunde skjælnes 

 mellem to Slags væsentlig forskjellige Organer, nemlig 

 Stængel (hvortil han ogsaa regnede Roden) og Blad. Men 

 Goethe kjendte ikke sin Forgængers Arbejde, som 

 næsten blev upaaagtet af Botanikerne; desuden var det 

 ad en ganske anden Vej, at han blev ledet til den samme 

 Overbevisning som Wolff. Goethe holdt sig til den 

 morfologiske Sammenligning mellem de udviklede Dele, 

 han lededes ved de snart normalt, snart abnormt optræ- 

 dende Overgange fra den ene Form til den anden, deres 

 snart foregribende, snart til et tidligere Trin tilbageven- 

 dende »Forvandlinger«, hvorfor de af Systematikerne for- 

 agtede Misdannelser for ham fik en særegen Interesse 

 som Fingerpeg mod den skjulte Sammenhæng. Wolff 

 fulgte derimod den Vej , der bestaar i den direkte Iagt- 

 tagelse af Udviklingen fra de første Anlæg af, og sluttede 

 fra den Overensstemmelse i Dannelse, som han fandt 



