209 



bred, Natlys o. m. a.. At en saadan Fastholden af 

 Artsejendommeligheden ikke blot kan gjælde for korte, 

 men ogsaa for meget lange Tidsrum, har man søgt at 

 paavise ved Overensstemmelsen mellem de Dyr og Planter, 

 som man har fundet i gamle ægyptiske Grave, og de nu- 

 levende; men endnu mere taler den Omstændighed derfor, 

 at de fra de tidligste Afsnit af vor nærværende Jord- 

 periode (det saakaldte Diluvium) hidrørende fossile Dyre- 

 og Plantelevninger (bortset fra en Del uddøde Arter) for 

 største Delen høre til endnu uforandrede levende Arter. 



Anerkj endelsen af Arternes normale Uforanderlighed 

 har til alle Tider været det faste Udgangspunkt for den 

 systematiske Naturhistorie og vil vel ogsaa fremdeles 

 vedblive at være det; den fører ingenlunde nødvendigvis 

 til den tidligere Forestilling om en fra første Begyndelse af 

 tilstedeværende Forskjellighed og en sammenhængsløs Op- 

 rindelse (»Enkeltskabelse«) for Arterne. I det den i Mod- 

 sætning til den Mening, at Arten kun er et kunstigt be- 

 grændset Begreb, fastholder dens Virkelighed som en af 

 Naturen selv fastsat Dannelseskreds, baner den tvert imod 

 Vejen for en Opfattelse, ifølge hvilken Skabelsesakten 

 betragtes som en Udviklingshistorie med bestemte Trin og 

 Afsnit, ligesom Hvilepunkter for den skabende Virksom- 

 hed. En Udviklingshistorie uden saadanne Hvilepunkter 

 eller Perioder for Stilstand eller Dvælen vil vanskelig 

 kunne paavises nogensteds. 



Skal den organiske Naturs Oprindelse opfattes som 

 en Udviklingsproces, saa maa de enkelte Skridt i denne 

 Proces næst efter af Individerne fremstilles af Arterne; 

 men Overgangen fra Art til Art kan ikke tænkes ander- 

 ledes end ved en i Generationernes Løb indtrædende 

 Omdannelse. Arternes fra Tid til anden indtrædende 



Fjerde Række. V. M 



