228 



anerkjende jo efter de mosaiske Skrifter en Skabelses- 

 Historie; Naturhistorien er, betragtet fra sit Indre, kun 

 en videre Udførelse af Skabelseshistorien. 



Den anden Anstødsten frembød Menneskets Ned- 

 stamning fra en bestemt Række af forudgaaende Dyre- 

 former. Det er en besynderlig Fordom, som sætter sig 

 op imod en saadan Forestilling. Ingen krymper sig jo 

 dog ved den Tanke, at han engang har været et ubevidst 

 Barn, ja et blot vegeterende Foster; hvorfor da modsætte 

 sig Anerkjendelsen af de Udviklingstrin, der lige saa 

 nødvendig maa være gaaede forud for Mennesket som Art, 

 som Barnealder og Ungdom maa gaa forud for Mennesket 

 som Individ? Vi maa jo dog i fysiologisk Henseende ind- 

 rømme, at Mennesket i sig indeslutter Dyret og Planten; 

 hvorfor da ikke ogsaa indrømme, at det har dem bagved 

 sig i den Skabningernes Trinrække, hvortil det selv hører? 

 Ifølge den bibelske Fremstilling blev Mennesket skabt af 

 Jord, men imellem »Jorden«, hvoraf det organiske Livs 

 Urformer ere opstaaede, og Mennesket ligge mange Mel- 

 lemtrin, som vi ikke tør overse, naar vi ville forstaa 

 Menneskets jordiske Oprindelse. Det til Livet væk- 

 kende »guddommelige Aandepust« gjennemstrømmer ikke 

 blot Mennesket, det gaar gjennem alle Trin som den 

 indre Drivkraft i Naturlivets Udviklingshistorie. Menne- 

 sket finder sig tilfreds ved den Tanke, at han er kaldet 

 til Herredømmet over Dyrene; saa maa han dog ogsaa 

 erkjende, at han ikke er sat som en fremmed over sine 

 undergivne, men at han er selv udsprunget fra det Folk, 

 hvis Behersker han vil være. Det er ingen nedværdigende, 

 men langt snarere en opløftende Tanke, at Mennesket 

 fremstiller det sidste og højeste Led i den langt tilbage 

 i Tiden naaende og umaalelig rige Udvikling af vor Planets 



