238 



sker dette naturligvis bedst paa den Tid Ungerne komme 

 frem, i Juli og December, ved at afskære shellakklædte 

 Grene og hænge dem op paa de Træer, man vil bibringe 

 denne Snyltegjæst. 



2. Smaatræk af Fuglelivet*). For nogle Aar siden havde 

 en Person, som boede i Dyrehaven ved Stokholm, fundet en 

 Duehøge-Rede med to spæde Unger, som han tog hjem med 

 for at opfostre og tæmme dem. Dette lykkedes ham kun 

 med den ene; den anden døde efter nogle Dages Fangen- 

 skab; men den overlevende, som lige fra den første Dag, 

 den toges ud af Reden, opfedtes med raat Heste- og andet 

 Kjød, voxede og trivedes fortræffelig. Den blev meget tam 

 og sin Herre saa hengiven, at, naar han raabte eller fløjtede 

 ad den, kom den strax og slog ned paa hans Skulder, selv 

 om den forud havde svævet hojt oppe i Luften. For dens 

 Ejer blev den til Nytte efter at være bleven rigtig fuld- 

 voxen og uddannet, idet den næsten daglig kom hjem med 

 alt Slags Vildt, som den fandt i den omliggende Egn. Men 

 til hans Ærgrelse og Naboernes Forargelse aflagde den 

 snart Besøg i Hønsegaardene , hvor den var saa ufor- 

 skammet at slaa ned lige for Øjnene af og tæt ved Men- 

 nesker , gribe den Høne , som var den nærmest eller 

 faldt mest i dens Smag, og flyve hjem med den. Den ene 

 Klage fulgte nu paa den anden over dens Hønsetyverier, 

 og Herren maatte med eller uden Føje betale adskillige 

 Høns, som paastodes at være tagne af hans Høg. Da dette 

 blev for kostbart i Længden, og »Jakobs« Ejer vægrede sig 

 ved at betale flere, satte dette ondt Blod hos Hønseejerne 

 og man truede med at skyde »Høgkarnaljen«, hvor den 

 kunde træffes. Saa snart den blev indespærret, blev den syg 

 og modfalden og svandt hen, og man lod den derfor 

 fremdeles færdes paa fri Fod og beskytte sig selv, saa godt 

 den kunde, mod den Dom, som havde gjort den fredløs i 

 Egnen. Det lykkedes den ogsaa længe at undgaa alle 

 Anslag imod dens Liv, og den vedblev med sine Bedrifter, 

 indtil den en Dag blev skudt af en af de forurettede, der 

 under et Besøg hos dens Herre fik Øje paa Hønsetyven, som 

 i al Uskyldighed sad nede ved Stranden og plaskede sine 

 Vinger i Vandet, ikke anende nogen Fare i sit tilvante Hjem. 

 I en lille Skovbakke med nogle større Træer véd 

 Christineholm i Sverrig hækkede 1849 i godt Nabovenskab 

 en Høg, en Vildand og en Agerhøne. Høgen havde sin 



*) Meddelt af Ch. J. efter »Svenska Jågareforbundets nya Tidsskrift.« 



