250 



det omgivende Lands almindelige Niveau, hvor den ligger 

 dybest. Fra den aabne monotone Slette stiger man plud- 

 selig 1 eller 200 Fod ned i denne Dal, der ser ud, som 

 om Jordoverfladen her var sunket ned i Dybet fra den 

 øvrige Verden, saa at der kun var blevet tilbage, spredt 

 over hele Dalbunden , Tusender af mere eller mindre 

 uregelmæssige, prismatiske eller støtteagtige Masser, der 

 ofte bære uregelmæssige Pyramider paa deres Top og 

 hæve sig til en Højde af en eller to hundrede Fod eller 

 derover. Saa tæt ere disse naturlige Taarne strøede 

 over Overfladen af denne mærkelige Egn, at den rejsen- 

 des Sti falder igjennem dybe, labyrintiske Snævringer, 

 der minde ham stærkt om de smalle uregelmæssige Gader 

 og Gyder i en eller anden sær gammel europæisk By. 

 Set i Afstand antager denne Uendelighed af Stenstøtter 

 Udseendet af massive Konstbygninger med Portaler, Støtte- 

 buer, Taarne og Spir. Man skulde næsten tro, at man 

 nærmede sig en prægtig uddød By, hvori forglemte Na- 

 tioners Arbejde havde efterladt en Mængde Vidnes- 

 byrd om deres Kunstfærdighed og Geni; men alt som 

 man stiger ned fra de omgivende Højder og tiltræder sin 

 Vandring gjennem denne uhyre Labyrint, saa at man 

 faar et Indblik i dens dybe indviklede Irgange, forsvinde 

 Afstandens Skuffelser for Skuepladsens Virkeligheder. 

 De Slotte og Borge, som Indbildningskraften havde frem- 

 manet, ere forsvundne, og trist, goldt Øde er alt, hvad 

 Øjet møder til alle Sider. Solens skoldende Straaler, 

 der kastes tilbage af de hvide eller askefarvede Vægge 

 og ned i de Hundreder af Snævringer, hvorigjennem den 

 rejsendes Vej falder i denne Ørken uden Sti, mildnes 

 ikke af et eneste Vindpust eller af det Ly , en enlig 



