303 



Dyr i de sidste Aartier blevne hjemsøgte af Gudssvøben, 

 Epidemierne, der med ustanselig Gang vandre fra Sted 

 til Sted, fra Land til Land, idet de kun en Tid hjem- 

 søge et enkelt Sted, derpaa forsvinde ligesom i Ud- 

 mattelse for at fortsætte deres Værk paa et andet Sted 

 og først efter en for det meste længere Mellemtid igjen 

 at vende tilbage. Kun altfor ofte gjør Lægekunsten og 

 Videnskaben sig forgjæves Umage for at udrive Ofrene 

 af disse Sygdommes ødelæggende Magt eller at sætte 

 Skranker for deres Udbredelse ved Forebyggelsesmidler. 

 I hvor forskjelligt end Udseendet af de forskellige Syg- 

 domme er, saa have dog alle Epidemier, Kolera, Pest, 

 Tyfus, Difteritis, Kopper, Skarlagensfeber, Hospitals- 

 brand, Kvægpest og hvad de nu alle kaldes, visse fælles 

 Træk: Sygdommen opstaar ingensteds af sig selv hver- 

 ken af indre eller af ydre Aarsager; men den bliver 

 indført fra et andet Sted, hvor den allerede tidligere 

 herskede, ved en syg eller ved Gjenstande, som vare i 

 Berøring med en syg; den udbreder sig kun ved Smitte. 

 Har Smitten fundet Sted, saa hengaar der Timer og 

 endog Dage, førend Tegn derpaa træde frem udadtiL 

 Efter en vis Tid, Inkubationstiden, bryder Sygdommen 

 frem under voldsomme Forstyrrelser af alle Organers 

 lovbundne Livsvirksomhed , lige fra Hjærnen til For- 

 døjelseskanalen; den syge lider, som var han paavirket 

 af et Giftstof, der havde trængt sig ind i hans Blod, og 

 som om han selv er smittet af Gift, udbreder han atter 

 denne videre, i Udaandingen, i Sveden, i Udtømmelserne, 

 endog i Klæderne eller Linnedet. I mange Sygdomme 

 samler Smittestoffet sig i den mest koncentrerede Form i 

 særegne Blegner eller Blærer, hvis klare Saft allerede i 

 den ringeste Mængde forgifter en sund, saa snart den 



