320 



Næsehorn kj endes strax fra sin sorte Broder foruden 

 ved Hudfarven ved sin korte Overlæbe, hvorfor Burchell, 

 den første rejsende Naturforsker, der traf den, foreslog at 

 kalde den Rhinoceros simus. Den bebor mere aabne 

 Egne og lever hovedsagelig af Græs, men dens mærkeligste 

 Ejendommelighed er den uhyre Længde af det forreste Horn. 

 som hos gamle Individer naar 3^ eller endog 4 Fod og 

 først krummer sig for til, men derpaa bag til mod Issen; 

 Baghornet forbliver derimod altid lille og svagt udviklet. 

 Dens Udbredning er endnu ikke fuldstændig kjendt: fra det 

 indre af Kaplandet synes den at strække sig til Sambesi 

 og dens Bifloder; i Øvre-Nilen findes den ifølge Baker 

 ikke; der er den sorte den eneste forekommende Art. Den 

 hvide Næsehorn er endnu aldrig bleven bragt til Europa. — 

 Det har dog været Tvivl underkastet, om ikke hver af 

 disse to Arter skulde kløves i to; saaledes har Gray fra 

 den ægte hvide Næsehorn skilt Rh. Oswelli, som er op- 

 stillet paa et Horn, som O s well fik ved Ngami-Søen, 

 paa Angivelser af rejsende og Jægere, hvilke berette, at 

 de indfødte skjelne mellem „Kobaaba'en" , hvis Forhorn er 

 bøjet fremad i Spidsen, og „Monoohoo'en" eller ,.Mohoo- 

 hoo'en" , hvor det er krummet i sin hele Længde; men da 

 de indfødte selv sige, at de aldrig have set en ung „Ko- 

 baaba" , er der næppe Grund til at antage dennes Særkjende 

 for andet end en hos gamle Individer af Rh. simus 

 undertiden optrædende Ejendommelighed. Af de sorte Næse- 

 horn sondrede Smith Rh. Keitloa som en egen Art; den 

 skulde udmærke sig ved at være større, have en længere 

 Overlæbe og et længere Baghorn, næsten lige saa langt 

 som Forhornet. Men man har endnu ikke fuld Vished for, 

 at det er en egen Art, eller Kundskab om, hvordan dens 

 Udbredningskreds i saa Fald stiller sig til den almindelige 

 sorte afrikanske Næsehorns. 



