351 



Virksomhed derved. De troede at have opdaget, at 

 Hoveddrivfjeren til Bendannelsen er en tynd, trævlet 

 Hinde, som er forbundet med og stærkt fasthæftet til 

 Benenes Overflade *), nemlig Benhinden (Periostiet). Deres 

 Forsøg vare imidlertid ikke talrige eller overbevisende 

 nok til, at Kirurgerne kunde faa Øje for, hvilken Fordel 

 man kunde drage af Benhindens ejendommelige bendannende 

 Egenskab. Først sent, ved Aar 1830 omtrent, begyndte 

 de praktiske Lægers Opmærksomhed at henledes paa 

 dette Punkt ved Professor iWiirzburg Bernhard Heines 

 Arbejder. Denne borttog paa levende Dyr mere eller 

 mindre anselige Stykker Ben, i enkelte Tilfælde indtil 

 Halvdelen af den Knogle, hvorpaa han anstillede sit For- 

 søg. De bortskaarne Partier vare erstattede efter nogle 

 Ugers eller Maaneders Forløb, og Lemmet var snart i 

 sin forrige normale Tilstand igjen! 



Endnu mere berømte ere Flour en s's skarpsindige og 

 udholdende Arbejder. Denne lærde Fysiologs mangfol- 

 dige Forsøg have til Punkt og Prikke bekræftet Sand- 

 heden af Duhamels ældre Iagttagelser. »Naar det er 

 Benhinden«, siger Flour en s, »der frembringer Benet, 

 saa maa jeg ogsaa kunne frembringe Ben overalt, hvor 

 jeg kan anbringe Benhinden og faa den til at trives. 

 Jeg vil kunne fordoble et Dyrs Knogler og give det 

 Knogler, som det slet ikke har af Naturen«. Blandt 

 andre Forsøg for at bevise Sandheden af denne Lære 

 fandt Flourens en Gang paa at gjennembore en Knogle 

 og deri stikke et lille Sølvrør. En Del af Benhinden, 



*) De lange Knokler kunne betragtes som sammensatte af tre kon- 

 centriske Lag inden i hinanden: inderst Marven, derpaa Ben- 

 substansen i egentlig Forstand, og denne bedækkes saa af 

 Benhin den. 



