372 



Man har længe formodet, at Taagestjærnerne eller 

 i alt Fald en stor Del af dem vare Stjærnesy stemer, fra 

 hvilke kun et svagt Skjær trængte gjennem de umaalelige 

 Afstande ned til os. Denne Formodning er bleven be- 

 kræftet derved, at man ved Hjælp af mægtige Teleskoper 

 har formaaet at opløse flere store Taagepletter i en utal- 

 lig Mængde Stjærner, der samlede frembringe det Lys- 

 indtryk, som vi opfatte som Taagepletter. Imidlertid har 

 det dog vist sig, at et stort Antal Taagepletter paa 

 ingen Maade ville lade sig opløse i Stjærner. I denne 

 Omstændighed ligger der dog ingenlunde noget afgjørende 

 Bevis for, at de uopløselige Taager ikke kunne være 

 yderst tjærne Stjærnehobe, men Spørgsmaalet har hen- 

 staaet uafgjort lige til den seneste Tid. Blandt disse 

 uopløselige Taager udmærke de saakaldte planetariske 

 Taager sig fornemmelig ved deres Udseende, i det de i 

 Reglen ere cirkelformede eller elliptiske og ikke som de 

 andre udbredte i fuldkommen uregelmæssige Figurer. 



Man har imidlertid allerede længe været af den 

 Mening, at man ikke med noget som helst optisk Instru- 

 ment vilde være i Stand til at opløse de planetariske 

 Taager i enkelte Stjærner, men man har ikke kunnet be- 

 vise dette, før man begyndte at undersøge deres spektral- 

 analytiske Egenskaber. Ved disse Undersøgelser, der 

 ikke blot skyldes Prof. d' Arrest, men ogsaa flere andre 

 Videnskabsmænd, blandt hvilke Englænderen Hu g g in s 

 særlig maa nævnes, er det imidlertid blevet oplyst, at de 

 planetariske Taager ikke, saaledes som et stort eller 

 maaske endog det største Antal af de andre, bestaa af 

 umaadelig langt bortfjærnede Taagestjærner, men ere Luft- 

 arter, der befinde sig i glødende Tilstand. 



