422 



Hjærneknuderne end ikke undtagne — dels visse større 

 kuglerunde Celler, der ligge tæt under Huden, og i hvilke 

 de periferiske Nervetraade ende. Disse Lysceller, der især 

 ere talrige ved Dyrets øvre og nedre Rand, savnes i 

 Følehornene, i hvilke det derimod er de i overmaade stor 

 Mængde forekommende Ganglieceller, der lyse ved deres 

 Indhold, et til disse Cellers Nervemasse buAdet Stof. 



Denne inderlige Forbindelse mellem Nervesystemet 

 og Lysudviklingen maatte fremkalde den Formodning, at 

 denne sidste her kun var en umiddelbar Ytring af Nerve- 

 kraften ligesom den dyriske Elektricitet, og hvad der 

 ydermere talte derfor, var den Erfaring, at naar man 

 trættede Dyret ved gjentagne Pirringer, holdt Lys- 

 udviklingen omsider op, men kom igjen, naar man havde 

 undt det Ro i nogen Tid; den tabte Kraft havde da havt 

 Tid til at samle sig paa ny. Men elektriske Strømninger 

 havde aldeles ingen Indflydelse paa Lysudviklingen, og 

 dog var det aldeles tydeligt, at Dyret var stærkt paa- 

 virket af Elektriciteten, thi Hjærteslaget stansede hver 

 Gang Strømmen lukkedes, men begyndte atter i det 

 Øjeblik den aabnedes paa ny. I fersk Vand blev Lyset 

 fast, selv ved en Varme af 0'^. Opvarmedes Dyret i salt 

 Vand, blev Lyset fast ved 44^ og slukkedes -ved 61®. 

 Alkohol og .Æther gjøre det ligeledes fast, men slukke 

 det efter nogle Minutters Forløb. Den stærkeste Lys- 

 udvikling faar man ved at anvende Ammoniak eller 

 kavstisk Kali, derimod faar man ikke det svageste Glimt 

 i fortyndet Svovlsyre eller Salpetersyre. Dagslys eller 

 Sollys svække ikke Phyllirhoens Lys. Presser man nogle 

 Exemplarer i et Stykke Tøj, faar man en Vædske, som 

 lyser, men snart bliver mørk; fersk Vand gjør den dog 

 strax lysende igjen. Vædes en fuldkommen indtørret 



