473 



Luntetrav, men hverken søgt sin Frelse i lange Spring, i 

 Træernes Kroner eller ved at grave sig ned. Der gjør 

 sig derfor heller ikke i denne større Del af Skelettet 

 nogen nærmere Lighed gjældende med nogen af de nævnte 

 Pungdyrslægter, thi i de Henseender, hvorpaa det her 

 kommer an, staar den jo alene; Dip roto don - Typen 

 er ikke bleven nedarvet til Nutiden. Hist og her kan 

 man udpege et og andet Træk i den enkelte Knogles 

 Form, som røber for det kyndige Øje, at man har et Pung- 

 dyr for sig, men ellers ledes Tanken snarest hen mod de 

 større plumpere Hovdyr. Om Føddernes Form og Byg- 

 ning vides endnu ikke noget; det er vel meget rimeligt, 

 at Bagfødderne have været temmelig hovagtige, maaske 

 som hos Kapivaren og de andre »halvhovede« Gnavere; 

 derimod maa man snarere antage, at Forfødderne have 

 været Poter, med hvilke der kunde tages og gribes, thi 

 dem kan intet Pungdyr undvære til at hjælpe sine spæde 

 Unger til Rette med i Pungen og til overhovedet at »be- 

 handle« denne*). 



Owen trækker en ganske interessant Parallel mellem 

 Diprotodon og Megatheriet (Kæmpe -Dovendyret). 

 Disse to Typer spillede omtrent paa samme Tid en lignende 

 Rolle paa to af den sydlige Halvkugles store Landmasser, 

 den ene i Sydamerika, den anden i Australien; begge vare 

 de store, plumpe, temmelig langsomme Gangdyr (ihvorvel 

 Nyhollænderen var den rappeste af de to), og begge vare 

 de Planteædere ; deres Kindtænder vare til Stede i samme 

 Antal og havde trods en grundforskjellig finere Bygning 



') Del bør dog ikke overses, at man kjender et Pungdyr, den lille 

 kuriøse Choroepus af Punghareines Gruppe, hvor Fodformen er 

 saa omdannet, at den næppe er anvendelig paa den antydede 

 Maade; den har høje tynde Ben, kun 1 Bagtaa og 2 Fortæer med 

 hovlignende Negle; de manglende Tær ere netop kun antydede. 



