474 



en vis Lighed i Form, men den ene skaffede sig rimeligvis 

 sin Bladføde ved at overgnave Træstammerne, den anden, 

 der ganske manglede Fortænder, ved Hjælp af sine Krog- 

 poter, Læber og Tunge. Ligesom Megatlieriet indordner 

 sig mellem Dovendyr og Bæltedyr, men nærmest de første, 

 saaledes Diprotodon mellem Kænguru og Vombat, men 

 nærmest hin. Begge vare de af kolossal Størrelse i 

 Sammenligning med deres nulevende nærmeste Slægtninge, 

 og medens disse kunne søge Ly i Træernes Kroner, 

 (Pungbjørn, Dovendyr) eller grave sig ned i Jorden 

 (Vombat, Bæltedyr) eller undfly ved mægtige Spring 

 (Kænguru) , beroede Megatheriets og Diproto dontens 

 Tryghed nærmest paa deres Størrelse og Legemsstyrke ; 

 hvorved dog er at erindre, at kunne de større Kænguruer 

 gjøre det af med de dem forfølgende Hunde, kunde 

 Diprotodonten vel tage det op med Datidens Pungmaarer og 

 Pungulve i det mindste. Der er fundet Levninger af 

 yngre Diprotodonter i Huler sammen med Levninger af 

 »Pungløven«, og Owen slutter deraf — hvad han dog 

 ikke er berettiget til, saa længe Mærkerne af »Pungløvens« 

 Tænder ikke ere paaviste paa hines Knogler — at den i 

 det mindste har kunnet overvælde de yngre Individer af 

 hin Slægt. Hvad der har bevirket, at begge Parter ere 

 bukkede under i »Kampen for Tilværelsen« og udslettede 

 af de levendes Tal, om Forandringer i de almindelige 

 Naturforhold eller deslige, er umuligt at sige; men det 

 er jo en almindelig Erfaring, at de store mægtige Former 

 forsvinde og forsvandt først, sulte ihjel eller ryddes ud, 

 hvor de mindre, mere letbenede (løbende, gravende, 

 springende eller klatrende) og i Reglen tillige frugt- 

 barere Former holde ud, søge Skjul, frelse sig ved Flugt 

 eller vandre ud. De smaa gravende Kivier paa Ny-Zeland 



