478 



endnu kun kj endte dets Hovedskal og Tandforhold meget 

 ufuldstændig (nemlig kun den store skarpe Skæretand i 

 begge Kjæber og et Par af de smaa Knudetænder)*), 

 erklæret det for et afgjort Rovdyr (som ogsaa udtalt i 

 de glubende Navne, han har tildelt det!), ja for »et af 

 de glubskeste og blodtørstigste Rovdyr, der nogensinde 

 har været til« , for at have været i Besiddelse af »det 

 simpleste og kraftigste Tandmaskineri for et kjødædende 

 Rovdyr, som kjendes i hele Pattedyrklassen « ; og han 

 har med stor Kunst og Skarpsind hævdet denne Op- 

 fattelse lige til den sidste Tid, efter som Kundskaben til 

 denne uddøde »Pungløve« skred frem ved nyt tilsendt 

 Materiale. Han er imidlertid bleven skarpt imødegaaet 

 af andre kyndige Mænd: af den bekj endte Palæontolog, 

 afdøde Falconer, af hans egen Elev og Efterfølger ved 

 det Hunterske Museum, Flow er, og af Bestyreren af 

 Museet i Sydney, Krefft, som hævde, at den som de 

 store planteædende Kæmpepungdyrs Fjende og Fordærver 

 brændemærkede »Pungløve« var en uskyldig Planteæder: 

 Den demaskerede »Løve« er i deres Øjne ikke stort andet end 

 et »Faar!« — Owen søger at bevise, at de lange, sammen- 

 trykte, spidse og skarpe, tæt sammenstillede Fortænder 

 vare bestemte til at »gribe, fastholde, gjennembore og 

 sønderslide« Føden, de mægtige »Skæretænder« længere 

 tilbage i Munden, der virkede mod hinanden som skarpe 

 Saxblade, til at overbide Offerets Muskler; og han støtter 

 sin Bevisførelse ved for de førstes Vedkommende at hen- 



*) Af Tænderne er der en lille Knudetand i hver Overkjæbe, som 

 ikke kan ses paa Figuren , da den er skjult bag ved den store 

 »Skæretand« (xx.) En fuldstændig Hovedskal kjendes i øvrigt 

 endnu ikke, og det er derfor vel muligt, at dens restavrerede Af- 

 bildning i Kreffts Haand har faaet vel megen Lighed f. Ex. med 

 Pungbjørnens. 



