49 
m 
der undertiden ere betydelige nok til at danne Varieteter, 
og at disse ved at gjentage sig i deres Afkom blive Udgangs- 
punktet for Racer. Vi have fremdeles seet, hvor meget 
saadanne Racer kunne afvige fra hverandre. Man kommer 
herved naturligt til at opkaste det Spørgsmaal, hvad 
det;er, «der ;bevirker;;disse ;Afvigelser;fra den 
oprindelige Typus, og om end meget unddrager 
sig vor Efterforskning, er det dog muligt at anføre nogle 
Momenter, der have en umiskjendelig Indflydelse paa 
at tilvejebringe dette Resultat. 
For det første måae vi fremhæve AÅrveligheden. 
» Årveligheden?» siger maaskee Læseren studsende, thi 
ved dette Ord er man netop vant til at tænke paa Lighed 
og ikke påa Forskjel. Man taler dagligt om, åt en Søn 
har arvet denne eller hiin Egenskab efter sin Fader, eller 
at en Sygdom er gaaet i Årvo.s.v. Årveligheden er- ogsåa 
unægtelig et Moment, der stræber at vedligeholde Arten, idet 
et Væsen altid stræber at reproducere sin egen Natur. 
Ikke desto mindre frembyder den Sider, der virke i modsat 
Retning og bidrage væsentligt til at fremkalde Forskjellig- 
heder mellem Individerne. 
Et organisk Væsen har to Forældre, der begge bidrage 
lige væsentligt til dets Tilblivelse og begge stræbe at 
Slægt i det højeste være den tredie eller fjerde, og vi have. seet 
at Dyr af forskjellige Arter have været frugtbare i ligesaa mange 
Led, hvilket Quatrefages selv erklærer for ikke at være noget Be- 
viis for, at de kunne danne en Bastardrace. Derimod kan man 
slutte, at Forbindelsen af de to Racer endog har været særdeles 
frugtbar, og at Mestitserne have været indbyrdes frugtbare. Vi 
have her altsaa atter et Exempel påa, at to Menneskegrupper med 
største Lethed faae Afkom, og at dette Afkom er indbyrdes frugt- 
bart, og vi kunne betragte dette som et nyt Beviis paa, at de 
forskjellige Menneskegrupper ikke ere Arter, men kun Racer. 
EH: 
