D5 
det samme, er det et Middel til at bevare det Bestaaende 
og føre en indtraadt Afvigelse tilbage til det Gamle. 
Hver Plante- eller Dyreart, som vi tænke os som den 
eneste i Verden, vilde udbrede sig til alle Sider og ende 
med at omfatte hele Jordkloden. Men nu er der Tusinder 
af Arter, og idet hver af dem har samme Stræben efter 
Udbredelse, opstaaer der Kamp imellem dem, en Kamp for 
Tilværelsen. Til denne Feide med deres Lige kommer 
Kampen med den ydre Natur, der ofte er en ligesaa far- 
lig Fjende.  Myriader bukke under, og kun de bestaae, 
der have visse særegne Egenskaber, der sætte dem i 
Stand til at modstaae Naturens Angreb, hvilke Egenskaber 
gaae i Arv til deres Afkom, og her befæstes og udvikles 
til stedse større Harmoni med det' omgivende Medium. 
Saaledes opstaae de naturlige Racer. De forskjellige 
Omgivelser og de forskjellige Fjender fremkalde forskjel- 
lige Racer, og heraf kommer det, at Schacalen i Senegal 
afviger fra den i Indien, at Kæven i Ægypten ei er ganske 
som dens Broder i Siberien. 
Naar Menneskets Indflydelse kommer til, stiger Ra- 
cernes Antal næsten i det Uendelige. Allerede uden at 
ville det udøver han denne Virkning påa de Dyr, han 
bringer i Afhængighed af sig, idet han letter dem Kampen 
for Tilværelsen, giver dem Bolig, Føde og Røgt og fører 
dem med sig til andre Klimater; men naar han udtrykkelig 
sætter sig dette Formaal, er der næsten Intet, som han, ikke 
formaaer for at faae en Trang afhjulpen eller et Lune tilfreds- 
stillet. Samme Dyreart har givet ham Plovstuden, Fedeoxen 
og Malkekoen; en anden Mynden, Bulbideren, Pudelen, 
Grævlingehunden og Støveren. »Nutildags kan man sige, 
at Mennesket ælter og former visse levende Væsener som 
en livløs Masse. Af en given Typus fremlokker han 
