66 
maatte bidrage til at fremkalde de forskjellige Menneske- 
racer, hvis vi antage, at de alle have en fælleds Op- 
rindelse og have udviklet sig den ene af den anden. 
Men kunde Menneskene ikke muligviis være opstaaede paa 
flere Steder, skjøndt de af Hensyn til den store Over- 
eensstemmelse og gradvise Overgang samt deres ube- 
grændsede Frugtbarhed, som vi have seet, maae henføres 
til een Art? Denne La Peyréres Antagelse er i den 
nyeste Tid fremkommen i en ny Skikkelse, støttet paa 
Grunde af en heel anden Natur end de, der bestemte den 
bibelske Calvinist. Agassiz, en af de betydeligste nu 
levende Naturforskere, der, efter åt have vundet et stort 
Navn i Europa, forlod den gamle Verdens Republik, der 
var hans Fødeland, og drog til de Forenede Stater i Nord- 
america, er kommen til et lignende Resultat ad en anden 
Vei. Han gaaer ud fra Dyregeographien, Læren om 
Dyrenes Fordeling påa Jorden, og overfører dennes Resul- 
tater paa Mennesket. Man antager almindeligt, at de for- 
skjellige Dyr og Planter ikke ere blevne til paa eet Punkt og 
derfra have udbredt sig over hele Jorden; men at der har 
været flere Midtpunkter for Skabelsen, saakaldteSkabelses- 
centra, fra hvilke de ere udgaaede til alle Sider. Man 
kan ikke antage, at de ere skabte paa eet Sted, da hvert 
større Parti af Jorden har sine egne Arter, Slægter, ja 
Typer, thi hvis disse skulde være fremkomne ved en For- 
andring af dem, der findes paa andre Steder, maatte der 
enten i vor nuværende Jordperiode være foregåaet en Om- 
dannelse med dem, som strider mod Alt, hvad Erfaringen 
lærer om Arternes Stabilitet; eller ogsaa maatte de i tid- 
ligere Perioder gjennem Overgangsformer være komne 
til deres nuværende Skikkelse; men da maatte disse Binde- 
led findes blandt Fossilierne, hvilket ikke er Tilfældet. En 
