101 
vil saaledes sees ved at sammenligne den lille femaarige 
Green (Fig. 14) med et større Greenparti (Fig. 15 a) og 
dette igjen med det hele Træ, paa hvilket vi endnu i 
Stammens Bugtninger gjenkjende de paa hinanden følgende 
Aarsskud. 
Egen forener vistnok mere end noget andet Træ Ud- 
trykket af Styrke med vild og dristig Skjønhed. De 
knudrede Grenes »trodsige Snoninger og Stammens gran- 
diøse Krumninger« staae i Samklang med Træets indre 
Egenskaber, Veddets sjeldne Styrke og Varighed. »Den 
staaer som en bredskuldret Kjæmpe, der trodser Kampen 
med Æolus, udstrækkende sine mægtige Arme til det 
knusende Slag. Den dybtfurede Bark slutter sig som et 
uigjennemtrængeligt Harnisk om Kjæmpens Lemmer«”). 
Egen har i langt højere Grad Udtrykket af Selvstændighed 
end de andre Træer, hvorfor den eenlige Eg ofte med 
Held benyttes baade af Landskabsmaleren og Landskabs- 
gartneren. »I Skoven staaer Egen omgiven af de andre 
Træer som Lehnsherren af sine Vasaller; den er Skovens 
graahærdede Konge, som Ørnen søger og Helten tager til 
Forbillede«. Af dette stærkt udprægede Physiognomi i 
Forbindelse med Veddets fortrinlige Egenskaber vil man 
let forstaae, hvorfor Egen altid har indtaget den ypperste 
Plads i Myther og Sagn om Træerne. Hos Grækerne og 
Romerne var den helliget den olympiske Zeus, og Nord- 
boerne saae Tordengudens Bolig i dens Krone. Hertil 
kommer endnu, at den nærede den hellige Mistelteen, 
»der i den blinde Hødurs Haand blev til den Dødens Piil, 
for hvilken Balder udaandede«, og som overhovedet spil- 
lede en vigtig Rolle i de nordiske Folkeslags Skovcultus. 
”) Masius: Naturstudier, p. 49. 
