119 
løber bugtet temmelig dybt ind. Her dybest inde ind- 
retter Bien nogle krukkeformige Celler, som den fylder 
med Honning, ovenpaa hvilken den lægger sit Æg, et i 
hver Celle, hvorefter den omhyggelig tillukker Cellen med 
et Laag af Leer. Den har nu sørget paa bedste Maade 
for sit Afkom, der efter Udklækningen fortærer Honningen 
og derved voxer saa stærkt, at den snart udfylder hele 
Cellen; i denne forpuper den sig ogsaa og bliver til sidst 
tilser BE der» tilkmæste, Foraar-vil” flyve nd parre. sig, 
grave Gange, bygge Celler og lægge Æg ligesom dens 
Moder før den; men længe før Vinteren er den død, kun 
dens Yngel overvintrer i sine Celler. Hver Bi tager sig 
kun af sine egne Celler og sine egne Æg, ja den vaager 
endog med stor Skinsyge over, at ingen af dens Naboer 
kommer ind i den Gang eller i Nærheden af de Geller, 
som høre den til, og den angriber med Raseri de af 
dens Søstre, der forvilde sig ind til den; men trods al 
dens Åarvaagenhed bliver den narret, og over Halvdelen 
af dens opsamlede Forraad kommer andre Insekter til gode. 
Hermed hænger det saaledes sammen. 
Om Efteraaret, nåar Bierne ere døde, og deres 
Afkom som Puper slumrer i Cellerne, fremkommer der i 
temmelig Mængde en Bille (Sitaris humeralis) af Olie- 
billernes Familie; den parrer sig strax, og Hannernes Liv 
er hermed såa omtrent til Ende; Hunnerne lægge deres 
talrige Æg, et Par Tusind hver, i småaåae Bunker i de 
Gange, der føre ind til hine Biers Celler, og døe saa 
ogsaa. Af Ægene fremkomme nogle smaae, sorte, lang- 
benede Larver (Fig. a), som dog hele Vinteren igjennem 
forholde sig ganske rolige og først sætte sig i Bevægelse 
det næste Foraar. De ere omtrent 1” lange, teendannede, 
meget bevægelige og udstyrede med 4 smaae Øine, et 
