122 
Aandehullerne ligge saa høit oppe, at de ikke tilstoppes 
af denne. Alt som den voxer forsvinder Honningen, og 
naar alt er fortæret, er den å” lang og udfylder hele 
Cellen; men den har endnu langt frem, inden den kan 
forpupe sig, og saa længe maa den tære påa det Huld, 
som den nu har lagt sig til. Vel voxer den ikke mere, 
og de to næste Gange den skifter Hud, afkastes den 
gamle Hud ikke; desuagtet antager den hver Gang en ny 
Skikkelse... Huden løsner sig nemlig fra Legemet, og 
gjennem den fine, klare Hinde seer man Dyret i sin tredie 
Skikkelse (Fig. c) som en kort, brun, haard Pølse; Mund- 
dele, Lemmer 0. s. v. ere endnu utydeligere end før. I denne 
Tilstand ligger Dyret som i en Dvale i Reglen næsten et 
heelt Aar; men til næste Foraar antager det igjen sinfjerde 
Form (Fig. d), der væsenlig er en Gjentagelse af den anden, 
men mindre tykbuget, stadigen omsluttet af de til de to 
foregaaende Stadier hørende Huddækker,- det ydre fint og 
hindeagtigt, det indre brunt, haardt og sprødt. Efter faae 
Dages Forløb falder den igjen i Dvale, hvoraf den kun 
vaagner for at iføre sig Pupeformen. Denne Dyrets femte 
Form svarer ganske til Pupeformen hos andre Insekter 
og ombyttes endelig senere påa Aaret paa sædvanlig Maade 
med Billeformen. Omsider sønderrives det denne om- 
givende fleerdoppelte Svøb, den gjennembryder Cellens 
Laag og kommer frem for at nyde sit kortvarige Liv som 
fuldkomment Insekt, der ganske er indviet til Forplantningen. 
Den her skildrede Udviklingsgang passer med nogle 
smaae Forskjelligheder, som vi her ville forbigaae, ogsaa 
påa de egenlige Oliebiller (Meloé), store blaasorte 
Biller med korte Dækvinger og uden Bagvinger, som tidlig 
om Foraaret komme frem af de samme Biers Celler, men 
nedgrave deres Æg, hvis Antal ligeledes er. mange tu- 
