146 
er da et overmaade lille, hvidt, krumbøiet, ubevægeligt Væsen 
(Fig. a, b), hvis Legeme endnu knap viser Spor til Leddeling, 
Lemmer, Følehorn o.s. v., og som sidder fast tilsin egen Ægge- 
skal. Det er som om Æget var bristet for tidligt, eftersom det 
lille Væsen endnu i hele 8 Dage ikke er i Stand til at be- 
gynde en selvstændig Livsvirksomhed; endelig seer man, at 
der forberedes en ny Tingenes Tilstand; mån begynder 
at kunne skjelne Hovedets og Legemets Ringe, Huden”) 
brister, og den unge Julus-Larve træder frem i en fra 
den voxne meget forskjellig Skikkelse (Fig. c). Foruden 
Hovedet har den kun 8 Kropringe; påa Hovedet findes 
to fireleddede Antenner og to Øine, paa tre af de fire forreste 
Led et Par Been paa hvert. Disse Dele svare aabenbart 
til Hovedet og de fire forreste Ringe af den udvoxne Julus, 
og man behøver blot at tænke sig Øinene, Munddelene 
og Antennerne noget mere uddannede for at enhver 
væsenlig Forskjel imellem dem kån tænkes udjevnet. 
Larvens to ”sidste fodløse Ringe svare ligeledes til den 
voxnes, og Forskjellen er da altsaa den, at der isteden- 
for de talrige (40—45) mellemliggende Kropringe med 
det doppelte Antal Fodpar kun findes to fodløse Led! 
Udviklingen bestaaer nu deri, at der efterhaanden 
udvikles flere og flere Led og Lemmepår. Sam- 
tidig med, at der fra Larvens Ste og 6te Led udskyde 
fire Fodpar, dannes der 6 smaae Ringe mellem 6te og 
Tde (næstsidste) Led (Fig. d), og samtidig med at disse 
efter et nyt Hudskifte voxe ud til fuld Størrelse og 
— efter nok et Hudskifte — faae deres doppelte Fodpar, 
dannes 6 nye Led mellem 12te og 13de (nu det næst- 
+) Denne Føosterhud er maaskee analog med det fine Overtræk, 
hvormed Dekapodlarverne (efter Joly og Du Cane) forlade Æget. 
