241 
men Skallen og Laaget afkastes ikke, de voxe tvertimod 
med det øvrige Legeme, og Snegleskallens Spids er uden 
Tvivl — for saa vidt den ikke efterhaanden er gaaet tabt 
ved Slid eller Forvitring — netop Larvens hueformige 
Skal”). Det for alle Sneglelarver charakteristiske Organ 
er altsaa egenlig blot Seilet, og saa længe der endnu 
er noget tilbage af dette, maae de kaldes for Larver, for- 
udsat at det ikke i enkelte Tilfælde holder sig gjennem 
hele Livet som Rudiment. 
"Der er endnu nogle Eiendommeligheder ved disse 
Havsnegles Forvandlingshistorie, som jeg ikke kan lade 
uberørte. Om flere af dem er det saaledes bekjendt, at 
de beholde Seilet og Svømmeevnen langt længere end de 
nøgne Snegles Larver, og man kan derfor træffe Larver 
af nogle mellem Tangen ved vore Kyster meget hyppige 
— Smaasnegle (Rissoa), som foruden at de allerede have en 
temmelig udviklet Skal med en 3 eller 4 Qmgange, et tyde- 
ligt Hoved med Følehorn og Øine, en særdeles uddannet 
Fod, — kort sagt i alle andre Henseender stærkt nærme 
sig til de udvoxne RØRissoer — desuden have to meget 
store Svømmeflige med de sædvanlige Svømmehaar, ved 
Hjælp af hvilke de fimre om i Vandets Overflade mellem 
anden Sværmyngel af lavere Dyr. — Største Delen af de 
skalbærende Havsnegle, navnlig de med Snabel og Aande- 
rør forsynede, af andre Bløddyr levende Former, lægge 
ikke deres Æg i slimede Klumper, Baand eller Snore, 
men som Grupper eller Klaser af hornagtige Kapsler; 
saavel Formen af de enkelte kapsier som deres Gruppe- 
ring er yderst forskjellig efter Slægt og Art. Naar Ægge- 
") Om enkelte Former veed man, at Larven har sin særegne Skal, 
som senere afkastes, efter at den nye Skal har begyndt at danne 
sig. Men i saa Fald er baade Larveskallen og den blivende Skal 
af en mindre almindelig Form og Beskaffenhed. 
