270 
Dioskorides (60e. Chr.) Ægypten (?), og Plinius fortæller, 
at der paa Kantabriens Kyst findes et Bjerg, der — hvor 
utroligt det end klinger — ganske bestaaer af Jernerts. 
Endvidere fandtes der rige Bjergværker i det romerske 
Riges nordlige, bjergfulde Provindser; saaledes blev det 
noriske Jern (fra det nuværende Steiermarken) i lang Tid 
anseet som det bedste, man kjendte. 
Staalet maa antages at have været de Gamle bekjendt 
omtrent påa samme Tid som Jernet. Som dets Opda- 
ger nævnes Chalyberne, der efter Xenophons Beretning 
vare et Folkeslag ved Pontus Euxinus, som udelukkende 
ernærede sig ved Jernarbeide, og det tør maaskee antages, 
at det er deraf, at Staalet senere erholdt Navnet y2Avw; 
thi i Begyndelsen anvendtes det fælleds Navn ciåxgoe baade 
for Jern og Staal. 
Jernet kaldes i den Skikkelse, i hvilken det findes 
i Naturen, Jernerts eller Jernmalm og optræder i for- 
skjellige Former og i forskjellige Forbindelser, hvilket 
naturligvis beroer påa de Forhold, hvorunder det har 
dannet og udskilt sig. De Steder, hvor Jernertsene 
findes, ere høist forskjellige, snart findes de i store Mas- 
ser i de ældste Jorddannelser, snart findes de i Gange 
oa: Revner eller Kløvter i Bjergmassen, der ere, udfyldte 
med Erts; snart findes de som Dannelser, der tilhøre 
den nyere Tid, og som vedblive endnu den Dag i Dag. 
Jernet hører til de Metaller, om hvilke man i Alminde- 
lighed kan sige, at de ikke forekomme gedigne. Dette 
beroer paa dets bekjendte Letiltelighed, som forhøiedes ved 
den stærke Hede, der har ledsaget Udskillelsen og Dan- 
nelsen af de fleste af dets Malme. — De Stoffer, i For- 
bindelse med hvilke Jernet i Reglen træffes, ere Ilt og 
