273 
der foruden Jernilte ogsaa indeholder Fosforsyre og et 
organisk Stof. Den tilhører den nyere Tid, og dens 
Dannelse fortsættes bestandigt ved Planternes Indvirkning 
påa den jernholdige Jordbund. I Tørvemoser og Engjord 
findes en stor Mængde af denne Malm; men i Danmark 
er det især paa den jydske Halvø, at den spiller en stor 
Rolle, idet Hovedmassen af den saakaldte Ahl bestaaer 
heraf. Dens Jernmængde kan variere, men er dog i 
Reglen ikke større end 30—40 pCt. 
Svovljern træffes hyppigt i Naturen (bl. a. Steder 
i Tørvemoser) og kaldes — som ovenfor er sagt —- 
Svovlkis. Hvor den findes i stor Mængde, anvendes den 
til Svovldestillation, idet> den nemlig let ved Ophedning 
afgiver en Deel af sit Svovl. Som Biprodukt erholdes ved 
denne Proces det i Farverierne såa meget anvendte Jern- 
vitriol. De Gamle håve kjendt Svovlkisen, men de ad- 
skilte den ikke fra Kobberkis (Svovlkobber); Navnet aveitns 
synes at have været fælleds for dem begge. Dioscorides 
fortæller, at aveitne, brændt med Honning, blev anvendt 
som Lægemiddel. Plinius begyndte at skjelne mellem 
flere Arter deraf, og Agricola skjelner tydeligt mellem 
Jern- og Kobberkis, men tilføjer, at de ere Varieteter 
af det samme Metal. 
Jernet synes ikke at forekomme gedigent i Naturen. 
Rigtignok ere — efter ældre Angivelser — saadanne 
metalliske Jernstykker blevne fundne paa enkelte Steder, 
f. Ex. i Sachsen og Frankrig, og da stedse i ejendomme- 
lige Former — (saaledes skal Pladeformen have været 
almindeligst) —, men nyere Undersøgelser have vist, at det 
har været Kunstprodukter. Man antager, at saadanne 
Plader især hidrøre fra Redskaber, som under Udbryd- 
ningen af haarde Masser ere blevne siddende deri. Det 
