289 
til Stangjern. Det graae Raajern besidder derimod alle de 
Egenskaber, der gjøre det brugbart til Støbning: det smelter 
ved en temmelig lav Temperatur (1600?) og udfylder For- 
" mene nøjagtigt, saa at de støbte-Gjenstande faae tilstrække- 
lig Skårphed i Præget. Det bliver derfor ogsaa i 
Almindelighed kaldt »Støbejern« og omsmeltes ligefrem i 
smaae Støbeovne, hvorfra det flyder ud i Leer- eller Sand- 
former. 
Grunden til, at Raajernet maa undergaae denne nye 
Forvandling, ligger i dets Haåaardhed — Speiljernet mod- 
staaer de bedste File, ja, det kan endog ridse Glas — og 
i dets Mangel påa Smidighed og Sveisbarhed. For at 
forvandle Kulstofjernet til Smedejern, der besidder en høi 
Grad af Bøielighed, forbunden med Blødhed, samt den 
Egenskah ved Rødglødhede at kunne sammensveises, 
udsættes det for en Iltning, hvorved den største Deel af 
Kulstoffet tilligemed de Indblandinger, der maatte findes 
i Kaajernet, blive bortskaffede.. Dersom Jernertsene 
have indeholdt Fosfor, kan dette nemlig ikke bort- 
skaffes før Udsmeltningen, og uagtet en stor Deel 
deraf gaaer bort med Slakken, er den ringe Deel, der 
altid bliver tilbage i Forbindelse med det smeltede Jern, 
dog tilstrækkelig til at udøve de skadeligste Virkninger 
påa dette. Svovlets Forekomst i Raajernet beroer paa de 
” svovlholdige Kokes og Steenkul, der anvendes i Høiovnene. 
Det er disse Indblandinger, der tilligemed Siliciet maae 
bortskaffes ved Smedejernsfabrikationen. = Kulstofjernets 
iltning, der foregaaer ved høi Temperatur, forvandler 
Kulstoffet til Kulsyre, der gåaer bort i Luftform ; Siliciet, 
iltet til Kiselsyre, forbinder sig med det ligeledes dannede 
Jernilte til kiselsurt Jernilte (Slakke). Naar man tilsætter 
Kalk, tager denne Svovlet og Fosforet fra Jernet og gaaer 
