298 
de ikke erholdt noget Staal, da tilskreve de dette enten 
Ertsene eller Vandet, hvori de senere hærdede det. 
Saaledes siger Plinius: »Der gives meget forskjellige 
Jernsorter, hvilket beroer paa Landenes og Himmelstrøgenes 
iidhydels er MERE Den største Forskjel bevirkes ved 
det Vand, hvori det glødende Jern bliver neddyppet. « 
Georg "Agricola, der lærte at” tilberede "Staal ved 
Friskning, ansaae det for reent Jern, for »Jern, der var 
smeltet flere Gange og var vel befriet for Slakke«. 
Medens denne Anskuelse udtaltes i det 16de Aar- 
hundrede, see vi i Midten af det næste en langt mere 
besyndelig Theori fremsat af Nicolas" Limery, en af 
de dygtigste og berømteste Kemikere frå:den Tid:  »Jer- 
net, der er sammensat af Vitriol, Svovl og Jord , bliver 
forvandlet til Staal ved at glødes med Horn; idet den deri 
indeholdte kulsure Ammoniak (Hjortetaksalt) berøver Jernet 
dets Syrer«.  Fremdeles var Staalet efter hans Mening 
kompakt, Jernet derimod porøst. 
Efter at være blevne paavirkede af Flogistontheorien 
bleve Anskuelserne efterhaanden mere klare og overeens- 
stemmende med Virkeligheden, indtil endelig den franske 
kemiker Berthollet i Slutningen af forrige Aarhundrede 
kom til det Resultat, at Smedejern var det reneste Jern, 
men dog indeholdt lidt Kulstof og Ilt; Staal var et aldeles 
iltfrit Kulstofjern og Støbejern ligeledes Kulstofjern, men 
forbundet med en Deel Ilt. Senere ansåae man Smede- 
jernet for iltfrit, medens Flere endnu i Begyndelsen af 
dette Aarhundrede holdt paa Støbejernets [Itholdighed. 
Denne Synsmaade blev imidlertid ogsåa snart opgivet, og 
vi opstille nu de forskjellige Jernsorter som Forbindelser med 
Kulstof: Smedejern med 0,5 pCt., Staal med 0,6—1,9 pCt., 
hvidt Raajern med 2,5-—3,5 pCt.; graat Raajern (Støbe- 
